ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року	Львів	Справа № 380/20666/24 пров. № А/857/8624/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді                                        Матковської З.М.
суддів-                                                            Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі №380/20666/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування   рішення (головуючий суддя першої інстанції Гулкевич І.З., час ухвалення - у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту рішення 23 січня 2025 року),-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі – позивач ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області ( далі – відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ( далі – відповідач2) в якому просить суд
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 31.07.2024 №192550003252 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи з 12.02.1979 по 03.10.1979, з 01.02.1989 по 21.06.1990, з 28.07.1990 по 28.10.1990, з 12.11.1990 по 21.01.1992, з 29.01.1992 по19.06.1993, з 21.06.1993 по 22.01.1996 та вирішити питання про призначення пенсії з 23.07.2024 по інвалідності відповідно до ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
На обгрунтування позовних вимог зазначає, що у зв`язку із встановленням інвалідності звернувся із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №192550003252 від 31.07.2024 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку відсутністю страхового стажу. Позивач вважає такі дії протиправними, оскільки, на його переконання, відповідальність за заповнення трудової книжки покладена на роботодавця, а не працівника. Наведене зумовило звернення до суду з цим позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі №380/20666/24 позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 31.07.2024 №192550003252 про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 23.07.2024 відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, шляхом зарахування до страхового стажу періодів роботи з 12.02.1979 по 03.10.1979, з 01.02.1989 по 21.06.1990, з 28.07.1990 по 28.10.1990, з 12.11.1990 по 21.01.1992, з 29.01.1992 по19.06.1993, з 21.06.1993 по 22.01.1996.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки від 15.02.1979 серії НОМЕР_1 :
12.02.1979 - 03.10.1979, оскільки відсутня підпис посадової особи в запису про звільнення.
01.02.1989 - 21.06.1990, оскільки запис про звільнення завірена печаткою, зміст якої не читається.
12.11.1990 - 21.01.1992, оскільки відсутня назва підприємства при прийнятті на роботу; наказ про звільнення дописаний чорнилами іншого кольору.
Отже, відсутні підстави зарахувати до страхового стажу період роботи з 12.02.1979 - 03,10.1979, з 01.02.1989 - 21.06.1990, з 12.11.1990 - 21.01.1992 на підставі записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки порушено вимоги Інструкції №58.
Період роботи в російській федерації з 21.06.1993 по 22.01.1996, згідно трудової книжки НОМЕР_1 не зараховано, оскільки відповідно до Закону України від 23.12.2022 «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протокол до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на РРФСР по 31.12.1991.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 23.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.
До заяви про призначення пенсії по інвалідності позивач додав: копію виписки з акту огляду МСЕК; копія РНОКПП; копія військового квитка; копія паспорта. копію трудової книжки; архівні довідки.
Подання та оформлення документів для призначення (перерахунок) пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846, зі змінами, далі - Порядок 22-1).
Відповідно до положень розділу І Порядку 22-1 та до ч. 1 ст. 44 Закону 1058 заява на призначення, перерахунок пенсії (додаток 1) подається заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб або через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України з використанням електронного підпису.
Відповідно до п. 1.7. Порядку 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
Після реєстрації даної заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яким розглянуто подану заяву від 23.07.2024 разом із документами заявника і прийнято рішення від 31.07.2024, яким відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності згідно Закону №1058.
Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (як територіальний головного управління Пенсійного фонду, якому було адресовано звернення) призначати позивачеві пенсію з дати звернення, шляхом зарахування до страхового стажу періодів роботи з 12.02.1979 по 03.10.1979, з 01.02.1989 по 21.06.1990, з 28.07.1990 по 28.10.1990, з 12.11.1990 по 21.01.1992, з 29.01.1992 по19.06.1993, з 21.06.1993 по 22.01.1996.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України  та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Положенням статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі Закон № 1788-ХІІ) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон №1058-IV, який набрав законної сили з 01.01.2004.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Матеріали справи не містять доказів того, що дані трудової книжки позивача містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки, такі як виправлення в даті наказу про прийняття на роботу, не можуть бути самостійною підставою для відмови у зарахуванні означеного періоду роботи позивача до стажу роботи, що враховується при призначенні пенсії.
Колегія суддів погоджується, що період роботи позивача з   12.02.1979 по 03.10.1979, 01.02.1989 по 21.06.1990, з 12.11.1990 по 21.01.1992 підлягає зарахуванню до страхового стажу.
Також колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що працівник не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення періоду роботи до страхового стажу за порушення, яке вчинене роботодавцем - платником страхових внесків (єдиного внеску).
Щодо періоду роботи позивача з 21.06.1993 по 22.01.1996, то суд першої інстанції зазначив наступне.
Згідно   з ч. 2 ст. 6 вказаної Угоди про   гарантії прав громадян   держав-учасників Співдружності незалежних Держав   в   галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, укладеної між Україною і   росією,   для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої   з   цих   держав,   а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
Відповідно   до   абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом   рф   про трудову діяльність і соціальний захист   громадян   України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн   від   14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж   роботи   за спеціальністю, набутий у   зв`язку з   трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно   з   законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації. Згідно зі ст.   12   Угоди вона набуває чинності   з   моменту її підписання сторонами (з   14.01.1993).
Частиною 2 статті 4 Угоди про співробітництво в   галузі   трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від   15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова,   рф,   Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно   з   законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї   з   цих   держав,   визнається іншою державою.
Не зважаючи на вихід України   з   Угоди, пенсійні права   громадян держав-учасниць Співдружності,   що виникли відповідно   до   положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу   із   Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають (ст.   13   Угоди).
Положення відповідного міжнародного договору розповсюджується на питання пов`язані   із   призначенням пенсії, зарахуванням періодів   роботи   на території інших   держав до страхового стажу тощо.
Колегія судді погоджується з висновком про безпідставне неврахування періоду роботи позивача з   21.06.1993 по 22.01.1996 до його страхового стажу.
Отже, вірним є висновок суду першої інстанції, що оскаржуване рішення прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 31.07.2024 №192550003252 без всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих позивачем документів, є протиправним, а отже підлягає скасуванню.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст.139 КАС України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі №380/20666/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін