ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року	Львів	Справа № 500/3442/24 пров. № А/857/4362/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
судді-доповідача                              Іщук Л. П.,
суддів                                                  Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 січня 2025 року  (головуючий суддя Чепенюк О.В., м. Тернопіль) у справі №500/3442/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення від 29.11.2023 №184050007680 про відмову у призначенні пенсії за віком; зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком періоди роботи, зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , дата заповнення 02.12.1981, а саме: з 01.09.1980 по 05.12.1986 на посаді повара 4 розряду столової №18, з 08.12.1986 по 28.04.1993 на посаді інспектора з виплати пенсій та допомоги Артемівського міського відділу соціального забезпечення Донецької області, з 07.12.1998 по 04.06.1999 Артемівським міським центром зайнятості населення Донецької області призначена виплата допомоги по безробіттю відповідно до Закону України  «Про зайнятість населення», з 01.11.2005 по 31.01.2010 на посаді продавця продовольчих товарів приватного підприємця ОСОБА_2 згідно трудового договору №1 від 01.11.2005, зареєстрованого Артемівським міським центром зайнятості, з 01.06.2012 по 28.04.2014 на посаді продавця продовольчих товарів фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на підставі договору №30 від 01.06.2012, зареєстрованого Артемівським міським центром зайнятості, та період навчання з 01.09.1978 по 09.09.1980 в Горлівському професійно-кулінарному училищі.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 січня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 29.11.2023 №184050007680 про відмову у призначенні пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 такі періоди: з 01.09.1978 по 09.09.1980 період навчання в Горлівському професійно-кулінарному училищі; з 01.09.1980 по 11.08.1985 трудову діяльність на посаді повара 4 розряду столової №18; з 12.08.1988 по 28.04.1993 трудову діяльність на посаді інспектора з виплати пенсій та допомоги Артемівського міського відділу соціального забезпечення Донецької області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви, до стажу позивача не зараховано трудову діяльність відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 період навчання з 01.09.1978 по 09.09.1980 відповідно до свідоцтва про закінчення навчання і  період роботи з 17.09.1980 по 05.12.1986 згідно  архівної довідки, бо в кожному з цих документів зазначено ім`я позивача « ОСОБА_4 » (російською мовою), що не відповідає імені « ОСОБА_4 » (російською мовою) згідно паспортних даних.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  розглядає справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові не оскаржується, суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 27.11.2023 звернулася до ГУ ПФУ в Тернопільській області з заявою про призначення пенсії за віком, подавши документи згідно з переліком, зазначеним у розписці-повідомленні (а.с.74).
За принципом екстериторіальності така заява розглядалася ГУ ПФУ в Тернопільській області, рішенням якого 29.11.2023 №184050007680 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого  статтею 26 Закону №1058-ІV.
У рішенні вказано, що вік заявниці становить 63 роки, страховий стаж заявниці складає 09 років 04 місяці 26 днів.
Також у рішенні виписані умови для призначення пенсії за віком. Так, відповідно до частини першої  статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV  Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування  (далі  Закон №1058-ІV) право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 59 років 06 місяців мають жінки при наявності страхового стажу з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року не менше 27 років.
За приписами частини другої  статті 26 Закону №1058-ІV  за відсутності необхідного страхового стажу 27 років, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 63 років за наявності страхового стажу у період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років, а відповідно до частини третьої  статті 26 Закону №1058-ІV  після досягнення 65 років за наявності страхового стажу у період з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року  від 15 до 22 років.
У цьому ж рішенні вказано, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано:
трудову книжку серії НОМЕР_1 , дата заповнення 02.12.1981, оскільки на першій сторінці трудової книжки зазначено ім`я « ОСОБА_4 » (російською мовою), що не відповідає імені « ОСОБА_4 » (російською мовою) згідно паспортних даних;
період навчання з 01.09.1978 по 09.09.1980, оскільки в свідоцтві зазначено ім`я « ОСОБА_4 » (російською мовою) не відповідає імені « ОСОБА_4 » (російською мовою) згідно паспортних даних;
період роботи з 17.09.1980 по 05.12.1986 згідно довідки №19-07-08/129 від 20.11.2023, виданої архівним відділом Бахмутської міської ради, оскільки в довідці зазначено ім`я « ОСОБА_4 » (російською мовою) не відповідає імені « ОСОБА_4 » (російською мовою) згідно паспортних даних (а.с.9).
Позивач, вважаючи оскаржуване рішення протиправним, звернулася з даним позовом до суду.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що формальні неточності у документах про стаж роботи не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Враховуючи вимоги частини 2  статті 19 Конституції України  та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України  закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються   Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі  - Закон № 1058-ІV).
Статтею 26 Закону № 1058-ІV, яка визначає умови призначення пенсії за віком, передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення відповідного віку та за наявності відповідного страхового стажу.
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1).
Згідно п.1.7 Порядку №22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 встановлено перелік документів, необхідних для призначення пенсії, які додаються до заяви про призначення пенсії.
Основним документом, що підтверджує трудовий (страховий) стаж в період до запровадження системи персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, тобто до 01 липня 2000 року, є трудова книжка.
Необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також документів виданих архівними установами виникає та можливе лише у випадку відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, при цьому для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
До набрання чинності Законом № 1058-ІV (01 січня 2004 року) види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII “Про пенсійне забезпечення” (далі – Закон № 1788).
Порядок підтвердження стажу регламентовано у  статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637  затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Згідно з абзацами першим, другим пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Абзацом першим пункту 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання (Пункт 8 Порядку №637).
Аналіз вищенаведених норм дає підстави вважати, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Позивачем на підтвердження періоду навчання до заяви про призначення пенсії додано копію свідоцтва про навчання №2844, виданого на російській мові від 09.09.1980, про закінчення навчання в Горлівському професійно-кулінарному училищі, період навчання тривав з 1978 по 1980 роки (а.с.75).
Підставами для незарахування періоду навчання стало те, що в свідоцтві зазначено ім`я « ОСОБА_4 » (російською мовою), що не відповідає імені « ОСОБА_4 » (російською мовою) згідно паспортних даних.
Колегія суддів зауважує, що до звернення в адміністративний суд з цим позовом позивач у порядку цивільного процесуального законодавства звернулася до суду загальної юрисдикції для встановлення факту належності їй правовстановлюючих документів - трудової книжки та свідоцтва про закінчення навчання.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 23.04.2024 у справі №579/585/24 заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт належності ОСОБА_1 трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 02.12.1981 (а.с.12).
Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 12.06.2024 у справі №579/741/24 заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт належності ОСОБА_1 свідоцтва № НОМЕР_2 від 09.09.1980 про закінчення Горлівського професійно-кулінарного училища (а.с.89).
Отже, період навчання позивача з 01.09.1978 по 09.09.1980 в Горлівському професійно-кулінарному училищі підлягає до зарахування страхового стажу згідно свідоцтва № 2844 від 09.09.1980 про закінчення Горлівського професійно-кулінарного училища.
Аналогічні неузгодженості у написані імені мали місце і в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 02.12.1981, що стало підставою відмови пенсійного органу у зарахуванні періодів роботи.
Судом першої інстанції встановлено, що трудова книжка позивача містить наступні записи щодо трудової діяльності.
Артемівський комбінат загального харчування:
запис №1, 01.09.1980, прийнята на посаду повара 4 розряду столової №18, підстава: наказ №47-к від 15.09.1980,
запис №2, 05.12.1986, звільнена за власним бажанням, підстава: наказ №49-к від 01.12.1986,
Артемівський міський відділ соціального забезпечення Донецької області:
запис №3, 08.12.1986, прийнята на посаду інспектора з виплати пенсій та допомоги, підстава: наказ №68 від 08.12.1986,
запис №4, 28.04.1993, звільнена за власним бажанням, підстава: наказ №50 від 28.04.1993,
Артемівський міський центр зайнятості населення Донецької області:
запис №5, 03.12.1998 призначена виплата допомоги по безробіттю відповідно до  Закону України «Про зайнятість населення», підстава: наказ №8661 від 08.12.1998,
запис №6, 03.12.1998 зупинена виплата допомоги по безробіттю, підстава: наказ №8662 від 03.12.1998,
запис №7, 07.12.1998 відновлена виплата допомоги по безробіттю відповідно до  Закону України «Про зайнятість населення», підстава: наказ №3767 від 10.12.1998,
запис №8, 04.06.1999 припинена виплата допомоги по безробіттю відповідно до  Закону України «Про зайнятість населення», підстава: наказ №1426 від 11.06.1999,
Інші періоди роботи згідно трудових договорів:
запис №9, 01.11.2005, прийнята продавцем продовольчих товарів приватного підприємця ОСОБА_2 згідно трудового договору №1 від 01.11.2005, зареєстрованого Артемівським міським центром зайнятості, підстава: договір №6478 зареєстрованого від 03.11.2005,
запис №10, 31.01.2010, звільнена за згодою сторін, підстава: договір №6478 знято з реєстрації від 01.02.2010,
запис №11, 01.06.2012, прийнята продавцем продовольчих товарів фізичної особи- підприємця ОСОБА_3 на підставі договору №30 від 01.06.2012, зареєстрованого Артемівським міським центром зайнятості, підстава: договір №05051200442 зареєстрований від 01.06.2012,
запис №12, 28.04.2014, звільнена за згодою сторін, підстава: №05051200442 знятий з реєстрації від 28.04.2014.
Кожен з записів про звільнення засвідчений підписом уповноваженої особи з проставленням відтиску печатки підприємств, установ, вказані накази, на підставі яких внесено відповідні записи (а.с.10-11, 66-68).
Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача щодо даних періодів роботи відповідачем не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги при розрахунку стажу.
Також для підтвердження страхового стажу разом з заявою про призначення пенсії позивач надала відповідачу архівну довідку №19-07-08/129, видану 20.11.2023 архівним відділом Бахмутської міської ради.
Колегія суддів звертає увагу, що Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої  наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58  (надалі - Інструкція).
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств,    селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному    страхуванню.
Згідно п.2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Згідно з пунктом 4  постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників»  відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже, обов`язок щодо заповнення та ведення трудових книжок осіб, працевлаштованих на підприємствах, установах, організаціях, покладається саме на відповідальну особу такого підприємства, установи, організації, а не на власника трудової книжки.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення, неналежний порядок ведення та заповнення будь-якої документації з вини підприємства. Існуючий недолік не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист, зокрема призначення пенсії.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 у справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17) та від 06.03.2018, 29.03.2019 у справі № 548/2056/16-а (№К/9901/44334/18), №754/14898/15-а.
Разом з тим, як передбачено підпунктом 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Отже, органи пенсійного забезпечення мають право, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності записів трудової книжки, чи відсутності окремих документів у архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять відомості про періоди роботи.
В той же час, відповідачем не подано жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо достовірності інформації, зазначеної в трудовій книжці позивача.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наявність розбіжностей у написанні імені ніяким чином не впливає на можливість зарахувати спірні періоди до страхового стажу, бо мова йде про одну й ту ж особу, а формальні неточності в документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Зважаючи на те, що відповідачем зарахована частина спірних періодів, то колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.
При обгрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до  ст. 139 КАС України  не здійснюється.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 січня 2025 року  у справі №500/3442/24  - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар