ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2025 року
м. Харків
справа № 638/6393/23
провадження № 22-ц/818/2375/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивач (зустрічний відповідач) – ОСОБА_1 ,
відповідачка (зустрічний позивач) – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2025 року в складі судді Штих Т.В.
в с т а н о в и в:
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що 17 січня  2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкові від 31 січня 2022 року у справі № 638/146/22 шлюб між сторонами розірвано.
Зазначив, що у період перебування у шлюбі за спільні кошти подружжям придбано житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль HYUNDAI IX35 загальний легковий універсал-В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Посилався на те, що в червні 2022 року відповідачка разом зі своїм співмешканцем змінили замки у вхідних дверях їхнього спільного будинку, та з цього часу він не має доступу до будинку. Добровільно домовитися з відповідачкою про поділ спільного майна подружжя не вдається можливим.
Вказав, що автомобіль фактично перебуває в користуванні відповідачки, тому доцільним буде стягнення з нею частину його середньої вартості в рахунок компенсації права на належну йому частку, яка в загальному на день оцінки складає 186 575,50 грн.
Просив визнати житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати автомобіль HYUNDAI IX35, загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним майном подружжя; в порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_5 автомобіль HYUNDAI IX35, загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 - 186 575,50 грн в рахунок компенсації вартості частини за автомобіль марки HYUNDAI IX35, загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; вирішити питання щодо судових витрат.

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що після розірвання шлюбу між сторонами їхній син ОСОБА_4 проживає разом з нею та відповідно до рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради № 342 від 26 липня 2023 року, місце проживання ОСОБА_1  визначено разом з матір`ю.
Зазначила, що судовим наказом Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2022 року по справі за № 638/4839/22, стягнуто з ОСОБА_1  аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1  у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. 
Постановою Головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Ю.О. від 19 вересня 2022 року відкрито виконавче провадження № 69890206 з примусового виконання вказаного судового наказу. Станом на 15 серпня 2023 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини у розмірі 28959,84 грн.
Оскільки добровільно вказаний судовий наказ ОСОБА_1  не виконується, існує заборгованість зі сплати аліментів та розпочато кримінальне провадження №12023226240000576 від 30 липня 2023 року за ч.1 ст. 164 КК України.
Вказала, що ОСОБА_1 вживаються дії щодо руйнування спільного майна, а саме весь час після розлучення утримання будинку та сплата комунальних послуг здійснюється винятково нею. 21 вересня 2022 року до будинку приїхали працівники АТ «Харківобленерго», які на підставі заяви ОСОБА_1 про відключення будинку від електропостачання від 17 серпня 2022 року, поданої через представника за довіреністю ОСОБА_6 , та намагались припинити електропостачання спірного будинку. Отже, своїми діями (вчиненими через представника за довіреністю — ОСОБА_6 ) ОСОБА_1 ставив під загрозу технічний стан будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки будинок повністю електрифіковано, а відсутність електроенергії унеможливлює використання опалення та підігріву води. До того ж слід звернути увагу, що всі ці дії були вчинені напередодні опалювального сезону (в кінці вересня).
На підставі викладеного вважала, що наявні підстави для відступити від засад рівності часток подружжя на об`єкти спільної сумісної власності.
Просила визнати житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 241,8 кв м з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку житлового будинку, літ. «А-1» загальною площею 241,8 кв м з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частки житлового будинку, літ. «А-1» загальною площею 241,8 кв м з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати транспортний засіб НYUNDAI ІХ35 загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним майном подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку у праві власності на транспортний засіб (автомобіль) НYUNDAI ІХ35 загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; в порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 транспортний засіб (автомобіль) НYUNDAI ІХ35 загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 124 384,00 грн в рахунок компенсації вартості 1/3 частини за автомобіль марки НYUNDAI ІХ35 загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року затверджено мирову угоду, укладену 21 жовтня 2024 року ОСОБА_1  та ОСОБА_2 , відповідно до умов якої, зокрема, правовий режим спільної сумісної власності ОСОБА_1  та ОСОБА_2  на транспортний засіб (автомобіль) марки НYUNDAI, модель ІХ35, тип загальний легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) -  НОМЕР_2 , 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер  НОМЕР_1 , який зареєстрований 29 березня 2016 року в ТСЦ 5347 та про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія  НОМЕР_3  припиняється та вказане майно в порядку поділу спільного майна подружжя виділяється (переходить)  ОСОБА_2  - на праві приватної власності та ОСОБА_2  визнається власником транспортного засобу (автомобілю) марки НYUNDAI, модель ІХ35, тип Загальний легковий універсал-В, номер шасі (кузова,рами) -  НОМЕР_2 , 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер  НОМЕР_1 ; в рахунок компенсації частки  ОСОБА_1 , за виділ (перехід)  ОСОБА_2  на праві приватної власності транспортного засобу (автомобілю) марки НYUNDAI, модель ІХ35, тип загальний легковий універсал-В, номер шасі (кузова,рами) -  НОМЕР_2 , 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер  НОМЕР_1 , який зареєстрований 29 березня 2016 року в ТСЦ 5347 та про що видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія  НОМЕР_3 ,  ОСОБА_2  протягом 15 календарних днів з дня постановлення ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова про затвердження мирової угоди зобов`язується сплатити на банківський рахунок позивача грошову суму у розмірі 125 000,00 грн; у зв`язку з укладенням даної мирової угоди сторони домовилися, що під час розподілу судових витрат за результатами розгляду цивільної справи № 638/6393/23 розмір витрат, які понесе позивач та відповідач підлягає зменшенню на 50 відсотків від суми судового збору, сплаченого позивачем та відповідачем; у зв`язку з врегулюванням спору затверджено умови цієї мирової угоди та закрито провадження в справі щодо таких позовних вимог позивача ОСОБА_1 за первісним позовом та відповідача - ОСОБА_2 за зустрічним позовом, а саме: позовних вимог позивача за первісним позовом: «визнати автомобіль НYUNDAI ІХ35 загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним майном подружжя та в порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_5 автомобіль НYUNDAI ІХ35 загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 - 186 575,50 грн в рахунок компенсації вартості 1/2 частини за автомобіль марки НYUNDAI ІХ35 Загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та позовних вимог відповідача за зустрічним позовом: «визнати транспортний засіб НYUNDAI ІХ35 загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним майном подружжя, в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку у праві власності на транспортний засіб (автомобіль) НYUNDAI ІХ35 загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 ), та в порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 транспортний засіб (автомобіль) НYUNDAI ІХ35 загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 124384,00 грн в рахунок компенсації вартості 1/3 частини за автомобіль марки НYUNDAI ІХ35 загальний легковий універсал -В, 2010 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 ».
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1  – задоволено, визнано спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 ; позовні вимоги ОСОБА_2 – задоволено частково, визнано спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташований за адресою АДРЕСА_1 ; в іншій частині в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено; судові витрати визнано сплаченими позивачами за первинним та зустрічним позовами.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково, позовні вимоги ОСОБА_2 – задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, вона як на підставу своїх зустрічних позовних вимог щодо необхідності відступу від засад рівності часток подружжя посилалась на ряд обставин, що мають істотне значення і які передбачені частинами 2 та 3 статті 70 СК України: ухилення ОСОБА_1 від участі в утриманні неповнолітнього сина, що проявилось у формі невиконання судового наказу Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 вересня 2022 року по справі № 638/4839/22 (внаслідок чого утворилась заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини у розмірі 28959,84 грн; створення умов для пошкодження або знищення спільного майна подружжя, що проявилось у формі: 1) ухилення від утримання спільного майна подружжя (не участі в сплаті комунальних послуг); 2) пошкодження замків у вхідні двері спільного будинку шляхом їх засмічення сірниками або надання доступу стороннім особам, які вчинили відповідні дії (оскільки доступ до будинку, окрім як ОСОБА_1 , ніхто не мав, адже будинок перебуває під охороною (а договір на охорону будинку оформлений на ОСОБА_1 ); 3) своїми діями щодо відключення будинку від електропостачання (вчиненими через представника за довіреністю - ОСОБА_6 ) ОСОБА_1 ставив під загрозу технічний стан будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки будинок повністю електрифіковано, а відсутність електроенергії унеможливлює використання опалення та підігріву води. До того ж слід звернути увагу, що всі ці дії були вчинені напередодні опалювального сезону (в кінці вересня); та факту того, що з нею проживає її неповнолітній син, який перебуває повністю на її утриманні, ОСОБА_1 всупереч вимогам законодавства участі в утриманні сина не бере, а збільшення розміру її частки зумовлене інтересами неповнолітнього сина ОСОБА_4 . Зазначила, що докази, надані ОСОБА_1 , в особі його представника - адвоката Селезень С.В. з клопотанням про приєднання доказів від 30 жовтня 2023 року, а саме копій: 1) відповіді Харківського районного управління поліції № 3 ГУ НП в Харківській області № 1209/119-60/01-23 від 17 жовтня 2023 року; 2) постанови про закриття кримінального провадження № 12023226240000576; 3) розрахунку державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Чорноморченко А.А. від 25 вересня 2023 року, були подані з порушенням вимог частин 1,8 статті 83 ЦПК України та необґрунтовано були прийняті судом першої інстанції під час ухвалення рішення суду.

17 квітня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обставин справи та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Проживання дитини з позивачем само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Під час судового розгляду судом першої інстанції встановлено що у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Надані докази ОСОБА_2 не доводять обставин знищення, пошкодження спільного майна подружжя, а тому суд обґрунтовано відхилив вказані докази оскільки вони не мають юридичного значення для відступу від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя. На теперішній час у спірному будинку так і проживає позивачка за зустрічним позовом з новим чоловіком та двома дітьми, що не заперечується сторонами по справі. Саме вони є споживачами комунальних послуг у спірному будинку та повинні їх оплачувати.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторони не надали, тому спірний будинок підлягає поділу з огляду на правила рівності часток подружжя в спільному майні по 1/2 частини.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 17 січня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13 том 1)
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкові від 31 січня 2022 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.14,15 том 1). 
09 вересня 2022 року у зв`язку із реєстрацією шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с.108,199 том 1).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за №824, ОСОБА_1 придбано житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 0,0502 га розташований житловий будинок літ. А-1 (дерево обкладене цеглою) загальною площею 40,9 кв м, житловою площею 15,2 кв м та надвірні будівлі: сарай літ. В, вбиральня літ. Д, льох літ. Е, огорожа № 1,2,3,4, кадастровий номер 6310136300:09:028:0028. Продаж здійснено за суму 962 000,00 грн, еквівалент 37 000,00 доларів США.
Пунктом 6 цього договору передбачено, що покупець ОСОБА_1 діє за письмовою згодою на купівлю вищевказаного житлового будинку, своєї дружини ОСОБА_5 посвідченої 12 червня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В. за № 823 (а.с.16-17 том 1).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 130767218 від 13 липня 2018 року, право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 241,8 кв м з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 (а.с.39 том 1).
Аналогічна інформація міститься в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 335974637 від 16 червня 2023 року (а.с.18-21 том 1).
Відповідно до звіту про визначення ринкової вартості майна від 26 травня 2023 року середня ринкова вартість житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 241,8 кв м з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 складає (без урахування ПДВ) 9 166 807,00 грн (а.с.23-35 том 1).
Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради №342 від 26 липня 2023 року, місце проживання ОСОБА_4 визначено разом з матір`ю – ОСОБА_2 (а.с.179,270 том 1).
Судовим наказом Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2022 року у справі № 638/4839/22, стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючі з 01 вересня .2022 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.112,203 том 1). 
Постановою Головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Ю.О. від 19 вересня 2022 року відкрито виконавче провадження № 69890206 з примусового виконання судового наказу Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 вересня 2022 року по справі № 638/4839/22 (а.с.113-114,204-205 том 1).
Постановами Головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Ю.О. ВП № 69890206 від 24 липня 2023 року з примусового виконання судового наказу Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 вересня 2022 року по справі № 638/4839/22 тимчасово обмежено боржника у праві виїзду за межі України, у праві полювання, у праві керування транспортними засобами (а.с.116-121,207-212 том 1).
Відповідно до Розрахунку від 15 серпня 2023 року, складеного державним виконавцем Чорноморченко А.А. Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 638/4839/22, виданого 02 вересня 2022 року Дзержинським районним судом м. Харкова, станом на 01 серпня 2023 рік борг по аліментам складає 28 959,84 грн (а.с.119,206 том 1).
Згідно Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, 30 липня 2023 року внесено кримінальне провадження до ЄРДР за №12023226240000576 від 30 липня 2023 року за ч.1 ст. 164 КК України за фактом несплати ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини (а.с.122,213 том 1). 
Відповідно до розрахунку від 25 вересня 2023 року, складеного державним виконавцем Чорноморченко А.А. Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа № 638/4839/22, виданого 02 вересня 2022 року Дзержинським районним судом м. Харкова, станом на 01 жовтня 2023 року борг по аліментам складає 1497,50 грн (а.с.8-9,50-51 том 2).
Матеріали справи містять копії квитанція про сплату ОСОБА_1  аліментів, а саме 11 вересня 2023 року на суму 3130,00 грн, 04 жовтня 2023 року на суму 3130,00 грн, 04 грудня 2023 року на суму 3130,00 грн, 08 січня 2024 року на суму 3200,00 грн (а.с.52-56 том 2).
Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 14 жовтня 2023 року винесеної дізнавачем сектору дізнання Харківського районного управління поліції №3 ГУ НП України в Харківській області Свєженцевим С.С., кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12023226240000576 від 30 липня 2023 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення-проступку передбаченого ч.1 ст.164 КК України (а.с.5-7,47-49 том 2).
Відповідно до Листа за №1209/119-60/01-23 від 17 жовтня 2023 року виданого Харківським районним управлінням поліції №3 ГУ НП України в Харківській області, відносно ОСОБА_1 , у секторі дізнання ХРУП №3 ГУ НП України в Харківській області перебувало кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №12023226240000576 від 30 липня 2023 року за фактом несплати ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 14 жовтня 2023 року кримінальне провадження за №12023226240000576 від 30 липня 2023 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.4,46 том 2).
Матеріали справи містять платіжні інструкції про сплату комунальних послуг за період 2022-2023 роки, де платниками є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , в деяких платник не вказаний (а.с.123-171,214-262 том 1).
17 серпня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву начальнику північного РРЕ, в якій просив відключити його будинок від електропостачання, будинок приватний, він є його єдиним власником (а.с.177,268 том 1).
21 вересня 2022 року АТ «Харківобленерго» складено акт заміни, технічної перевірки та пломбування розрахункових засобів обліку у побутовому секторі № 002973, в якому зазначено про не допуск до відключення ел. установки (а.с.178,269 том 1).
Також матеріали справи містять фото замку (а.с.172,173,263,264 том 1). 

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.
Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). 
Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини 1, 2, 4 статті 71 СК України).
Відповідно до частини другої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Аналізуючи наведених вище норми сімейного законодавства України, дає підстави для висновку про те, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. 
Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 надав роз`яснення щодо підстав для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно. Зокрема, зазначено, що обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України).
В якості негативних обставин (частина друга статті 70 СК України) законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний їх перелік (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя.
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 70 СК України доповнено словами «ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)». Тобто на рівні СК України передбачено, що ухиляння від участі в утриманні дитини (дітей) є підставою для втручання в майнову сферу одного із подружжя за ухилення від виконання сімейного обов`язку з утримання дитини (дітей). Законодавець не пов`язує наявність такої негативної обставини ні з договором про сплату аліментів на дитину (дітей) чи рішенням суду (судовим наказом) про стягнення аліментів на дитину (дітей), ні з розміром заборгованості зі сплати аліментів. Тому ухилення від участі в утриманні дитини (дітей) може мати місце у разі: невиконання одним з батьків договору про сплату аліментів на дитину (дітей); невиконання рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей); нездійснення одним з батьків жодного утримання за відсутності договору про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду або судового наказу про стягнення аліментів на дитину (дітей).
За наявності позитивних обставин (частина третя статті 70 СК України) суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов`язує збільшення частки у праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначені аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. Для застосування частини третьої статті 70 СК України щодо збільшення частки у спільному майні подружжя того з них, з яким проживає дитина з особливими потребами, необхідно встановити, зокрема, які саме потреби виникають у такої дитини та з чим вони пов`язані, як вони можуть забезпечуватися та чи покриває розмір сплачуваних аліментів понесені витрати та їх забезпечення та/або непонесені, але необхідні витрати.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, з 17 січня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час зареєстрованого шлюбу сторонами придбано житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з матір`ю, що не заперечується сторонами.
Сторони не спростовували поширення правового режиму спільного сумісного майна на будинок.
Виходячи з того, що спірний будинок сторони придбали під час шлюбу за спільні кошти, спільною працею, будинок є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що наявність підстав для відступу від рівності часток повинна була довести ОСОБА_2 , однак обставин, які б могли виступати підставами для збільшення частки ОСОБА_2 у спірному будинку, судом не встановлено.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 не довела належними, достатніми та допустимими доказами того, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Твердження ОСОБА_2 щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів, що є достатньою підставою для відступлення від рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, не заслуговує на увагу, оскільки заборгованість сама по собі не свідчить про ухилення ОСОБА_1 від участі в утриманні дитини.
Під ухиленням від виконання зобов`язання варто розуміти такі  дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду,  за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання  та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню. Проте, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. 
Між тим матеріали справи не свідчать про ухилення ОСОБА_1 від участі в утриманні дитини.
Крім того, проживання дитини з ОСОБА_2 , з огляду на встановлені судами обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. 

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані ОСОБА_2 платіжні інструкції з оплати комунальних платежів житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за період 2022-2023 роки, заява про відключення від електропостачання від 17 серпня 2022 року, акт заміни, технічної перевірки та пломбування розрахункових засобів обліку у побутовому секторі та фото замка, не доводять обставин знищення, пошкодження спільного майна подружжя.
Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачкою не доведено.
Отже, при вирішенні цього спору судом не було встановлено обставин, передбачених  частинами другою, третьою статті 70 СК України, для відступу від засад рівності часток подружжя.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо спірного майна не спростовано, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до статті 70 СК України відсутні, унаслідок чого спірне майно є спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому належить їм у рівних частках.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.В. Маміна

       В.Б. Яцина