Дата документу 09.07.2025 Справа № 333/1324/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1324/25 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/1177/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року     м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кочеткової І.В., 
Онищенка Е.А.
при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1  звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 15.04.1994 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. 
29.04.1999 року позивачці під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 була встановлена третя група інвалідності безстроково.
08.06.1999 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано.
Зауважує, що вона стала непрацездатною, а саме їй було встановлено третю групу інвалідності безстроково, до розірвання шлюбу між сторонами. Розмір її пенсії по інвалідності є незначним.
Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю другої групи по психічному захворюванню та є непрацездатною особою. 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2018 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , задоволено. Обмежено цивільну дієздатність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Встановлено над ОСОБА_3 піклування. Призначено піклувальником ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , цивільна дієздатність якої обмежена, її маму ОСОБА_1 . Вказане рішення набрало законної сили 04.01.2019.
Повнолітня непрацездатна донька ОСОБА_3 фактично знаходиться на повному утриманні позивача.
Відповідач ухиляється від надання коштів на утримання свої повнолітньої непрацездатної доньки, він зареєстрований та проживає окремо від неї та доньки. 
Відповідач є працездатною особою та спроможний надавати позивачу матеріальному допомогу (утримання), але з часу розірвання між ними шлюбу ухиляється від надання їй будь якої матеріальної допомоги (утримання).
Позивачка зазначає, що їх донька не має будь-яких інших доходів, окрім пенсії по інвалідності другої групи у незначному розмірі.
Звертає увагу, що вона не має достатніх коштів для самостійного утримання повнолітньої непрацездатної доньки.
Крім того, позивач щомісячно сплачує орендну плату в розмірі 4 000 грн. та платежі за спожиті житлово-комунальні послуги за квартиру, яку винаймає для проживання у цій квартирі її повнолітньої непрацездатної доньки.
Посилаючись на зазначені обставини,  ОСОБА_1  просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання, як непрацездатної дружини, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_3 щомісячно, починаючи стягнення аліментів з дня пред`явлення позову до суду й на весь час її непрацездатності. Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.
Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2025 року  позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду першої інстанції суперечать наявним у матеріалах справи належним, допустимим, достовірним та достатнім письмовим доказам, належним чином засвідчені копії яких нею було подано до суду разом із поданням позовної заяви у цій справі.
Зауважує, що вона стала непрацездатною, а саме їй було встановлено третю групу інвалідності безстроково, до розірвання шлюбу між нею та відповідачем; вона потребує матеріальної допомоги. Розмір її пенсії є вкрай незначним, а саме, 3 683,57 грн. на місяць. Також у зв`язку з незадовільним станом здоров`я вона потребує постійного лікування та оздоровлення, що вимагає значних грошових витрат.
Звертає увагу, що її повнолітня донька є особою з інвалідністю другої групи з причини загального (психічного) захворювання та, відповідно, є непрацездатною особою, яка знаходиться на її повному утриманні. Будь яких інших доходів, окрім державної соціальної допомоги інвалідам другої групи у незначному розмірі (2 361,00 грн. на місяць) донька не має. Вона постійно потребує лікування (зокрема, кожні два місяці потребує стаціонарно лікування) та оздоровлення, що вимагає значних грошових витрат, які несе позивач.
Крім того, позивач щомісяця сплачує оренду плату у розмірі 4 000 грн. та платежі за житлово-комунальні послуги за квартиру, яку вона винаймає для проживання своєї повнолітньої непрацездатної доньки.
Також звертає увагу, що іншого шлюбу вона не укладала.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, представника  ОСОБА_1  - адвоката Железняк А.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що суду не доведено, що позивачка не працює, не уклала інший шлюб протягом 26 років, не надано доказів на підтвердження розміру пенсії по інвалідності, а також інших доходів, заробітку. Не зазначений та не доведений розмір витрат позивачки.  ОСОБА_1 лише посилається на витрати на оренду житла, в якому проживає спільна донька сторін, та надає договір оренди житла, за яким вартість оренди складає 4 000 грн. на місяць. Зазначена інформація, у зв`язку з відсутністю інших даних про дохід позивачки, не надає можливості суду зробити висновки, що  ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги. 
Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони з 15.04.1994 року по 08.06.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Згідно довідки до акту огляду МСЕ серія МА № 027098 ОСОБА_4 29.04.1999 року встановлена третя група інвалідності безстроково.
Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААБ № 394968 ОСОБА_3 до 01.01.2025 року була встановлена друга група інвалідності. За висновком МСЕК ОСОБА_3 може виконувати просту фізичну працю.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2018 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , задоволено. Обмежено цивільну дієздатність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Встановлено над ОСОБА_3 піклування. Призначено піклувальником ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , цивільна дієздатність якої обмежена, її маму ОСОБА_1 . 
Відповідно до договору оренди квартири від 10.11.2024 року, укладеного між орендарем ОСОБА_3 та орендатовцем ОСОБА_5 , орендна плата здійснюється орендарем у національні валюті та становить 4 000 грн. на місяць.
Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції представник позивачки пояснював, що до Комунарського районного суду м. Запоріжжя подана позовна заява до відповідача про стягнення аліментів на утримання непрацездатної доньки, але рішення ще не ухвалено.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ст. 58 Конституції України).
Відповідно до п. 2 ч. 2 Прикінцевих положень СК України був визнаний таким, що втратив чинність з вступом у дію Сімейного кодексу України, Кодекс про шлюб та сім`ю України 1969 року.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», що узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.  
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що оскільки сторони перебували у шлюбі з 15.04.1994 по 08.06.1999 рік, на той час діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, тому правовідносини по стягненню аліментів на користь одного з подружжя регулюються Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Згідно ч. 1 ст. 32 КпШС України, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, подружжя повинно матеріально підтримувати одне одного. В разі відмови в такій підтримці той з подружжя, який є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, а також дружина в період вагітності і протягом трьох років після народження дитини (у разі, коли дружина перебуває у відпустці по догляду за хворою дитиною, - на весь час перебування у такій відпустці, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку) мають право по суду одержувати утримання (аліменти) від другого з подружжя, якщо останній спроможний його надати. Це право зберігається і після розірвання шлюбу.
В силу ч. 1 ст. 33 КпШС України розмір аліментів, що стягуються на користь одного з подружжя, який є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, визначається судом у частковому відношенні до заробітку (доходу), включаючи вартість натуральних видач, з урахуванням матеріального і сімейного становища обох сторін, а також можливості одержання утримання від дітей. При цьому можливість одержання утримання від дітей для одного з подружжя, який є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, не звільняє другого з подружжя від сплати аліментів.
В разі зміни матеріального чи сімейного становища одного з них кожний з подружжя вправі звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів.
За положеннями ст. 35 КпШС України суд може звільнити одного з подружжя від обов`язку утримувати другого, який є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, або обмежити цей обов`язок строком у випадках:
нетривалого перебування подружжя в шлюбних відносинах;
негідної поведінки у шлюбних відносинах того з подружжя, який потребує матеріальної допомоги;
якщо непрацездатність того з подружжя, який потребує матеріальної допомоги, стала наслідком зловживання спиртними напоями, наркотичними засобами чи вчинення ним злочину.
Правила цієї статті застосовуються також при розгляді справ про взаємне утримання подружжя після розірвання шлюбу.
Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.
Так, судом встановлено, що позивач не надала доказів на підтвердження свого матеріального та сімейного становища, хоча мала можливість і обов`язок це зробити; сторони перебували в шлюбі протягом п`яти років, після розірвання шлюбу на час звернення до суду минуло більше 26 років.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач може надавати матеріальну допомогу позивачу. Клопотань про забезпечення і/або витребування доказів до та під час розгляду справи заявлено не було.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За положеннями ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучила: довідку про доходи № 0132 1316 0681 2149, зі змісту якої слідує, що позивач перебуває на обліку в Шевченківському об`єднаному управлінні ПФУ м. Запоріжжя в Запорізькій обл. і отримує пенсію в разі втрати годувальника, сума пенсії за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року складає 53 224,14 грн.; консультативний висновок травматолога від 16.05.2025 року; копії фіскальних чеків за 2024-2025 р.р. про купівлю ліків; довідку Департаменту соціального захисту населення ЗМР від 21.04.2025 № 2167, про те, що ОСОБА_1 отримує на ОСОБА_3 державу соціальну допомогу інвалідам 2 групи, за період з жовтня 2024 року по березень 2025 року всього отримано 14 166,00 грн., тощо.
Колегією були оглянуті вказані довідки, висновок, фіскальні чеки тощо, та долучені до матеріалів справи.
Проте, колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки позивачем порушено порядок подання доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено: «Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
За змістом частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 458/867/15-ц).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зазначено, що:
«при цьому апеляційним судом обґрунтовано відхилено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2019 № 615/0/45-19 через те, що цей витяг датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції, тобто це доказ, який взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.
Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15».
Такий правовий висновок викладений у Постанові ВС від 10.03.2021 по справі № 522/16044/20 .
Надавши до апеляційного суду нові докази по справі, сторона позивача жодним чином не обґрунтувала та не підтвердила за допомогою належних засобів доказування факт неможливості подання ними таких нових доказів до суду першої інстанції до закінчення розгляду справи, що в свою чергу унеможливлює їх прийняття судом апеляційної інстанції.
За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 21 липня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: І.В. Кочеткова

Е.А. Онищенко