ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 липня 2025 року           справа №200/802/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Гаврищук Т.Г., суддів Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 р. у справі №200/802/25 (головуючий І інстанції Зеленов А.С.) за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях про визнання протиправним та скасування рішення, -

                                                        УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови відділу державного нагляду (контролю) в Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті від 21.03.2024р. №068336 про застосування підставі абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону «Про автомобільний транспорт» адміністративно-господарського штрафу на суму 17 000 грн..
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, зосередився виключно на формальних даних, зокрема, на інформації, зазначеній у товарно-транспортній накладній, без жодного дослідження фактичних обставин здійснення перевезення. Не було встановлено, хто саме здійснював транспортування, хто був водієм, чи є цей водій працівником особи, яку притягнуто до відповідальності, та чи надавались транспортні послуги саме нею.
Судом не враховано, що після 24.02.2022р. позивач не здійснює підприємницьку діяльність, автомобіль передав у користування куму, який сам на власний розсуд його використовував у власних цілях. Позивач наголошує на тому, що суб`єктами відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт є автомобільні перевізники, а не власники транспортних засобів, а тому не може бути суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону №2344-ІІІ. Позивач також зазначає, що долучена відповідачем товарно-транспортна не може розглядатися як належний та допустимий доказ, оскільки не містить передбачених законодавством реквізитів, не підтверджує жодних дій з боку позивача та не має доказової сили щодо встановлення факту здійснення позивачем перевезення як автомобільним перевізником. Позивач наголошує на тому, що він не складав і не підписував зазначену ТТН. На момент складання постанови за кермом перебував родич ОСОБА_2 , який користувався автомобілем за усною домовленістю без жодних оплат, договорів чи зобов`язань. Судом також не враховано, що автомобіль перебуває на праві власності громадянина, а не як фізичної особи-підприємця, тому він немає нічого спільного з підприємницькою діяльністю позивача, яка взагалі була припинена 24.02.2022р.. Позивач також зазначає, що вимоги до застосування тахографу передбачено законодавством лише для автомобільним перевізників-суб`єктів господарювання, які надають платні послуги з перевезення вантажів та пасажирів, а не для приватних особистих поїздок і приватних автомобілів.
Позивач також вважає, що у разі виявлення порушень законодавства про автомобільний транспорт, перед винесенням постанови працівники Укртрансбезпеки повинні скласти відносно суб`єкта акт проведення перевірки, який є основним та обов`язковим документом, на підставі якого може бути винесена постанова про накладення адміністративно-господарського штрафу.
Також судом не враховано, що акт перевірки йому не вручали, про розгляд справи його не повідомляли, тим самим порушено вимоги Порядку №1567 та загальні принципи справедливого адміністративного провадження.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що  позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 16.05.2011р., Діяльність: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами 49.41 Вантажний автомобільний транспорт 77.31 Надання в оренду сільськогосподарських машин і устатковання.
Позивач має у власності транспортний засіб марки DAF, спеціалізований вантажний сідловий тягач, державний номерний знак НОМЕР_1 .
21.02.2024р. посадовою особою відділу державного нагляду (контролю) на а/д М-30 «Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине», 916 км + 897 м була проведена рейдова перевірка транспортного засобу марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом SDC, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 ..
Під час перевірки було встановлено, що транспортний засіб згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є власністю позивача – ОСОБА_1 , та використовується саме ним для перевезення вантажу, підтверджується наданою водієм товарно-транспортною накладною від 21.02.2024р., у який вказано, що автомобільний перевізник – «ФОП ОСОБА_3 », замовник «ФОП ОСОБА_3 », вантажовідправник «ФОП ОСОБА_3 », вантаж «насипом» масою 41 тонна, отримав водій ОСОБА_2 , відпуск дозволив: «підпис та печатка ФОП 2764108552 у центрі відбитку - ОСОБА_1 ».
Під час перевірки водієм були надані посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, товарно-транспортна накладна.
Також, державним інспектором встановлено відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, у зв`язку з чим, виконуючи функції покладені на нього державою, державним інспектором було складено Акт додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 21.02.2024 №038403.
Водій - ОСОБА_2 зі змістом акту був ознайомлений, про що зазначає позивач у позовній заяві, проте під час складення акту відмовився від підпису.
Позивачу було направлено повідомлення про розгляд справи про правопорушення законодавства про автомобільний транспорт 20212/38/24-24 від 07.03.2024р. із зазначенням дати та часу 21.03.2024 року з 09 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. і місця розгляду справи.
21.03.2024 року представник позивача на розгляд справи не з`явився, попередньо письмових пояснень або заперечень не надав.
За результатами розгляду порушень, вказаних в акті від 21.02.2024р. №038403, на позивача винесено постанову про застосування адміністративно господарського штрафу від 21.03.2024 року №068336 на суму 17000 грн..
Доказами, які свідчать про повідомлення про розгляд справи про правопорушення законодавства та постанови про застосування адміністративно господарського штрафу, є список на повідомлення Укрпошта ф.103 Рекомендовані листи на 21.03.2024р., під номерами 11, та 1 у списку із зазначення номеру телефонів та (ШКІ) відправлень.
Спірні правовідносини врегульовано Законом України від 05 квітня 2001 року № 2344-III "Про автомобільний транспорт" (далі – Закон № 2344-III).
Відповідно до частини дванадцятої статті 6 Закону № 2344-III, державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Частини сьомої статті 6 Закону № 2344-III встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, серед інших: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті.
Приписами частини чотирнадцятої статті 6 Закону № 2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з частиною сімнадцятою статті 6 Закону № 2344-IIІ, рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини вісімнадцятої статті 6 Закону № 2344-IIІ, у разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Частиною дев`ятнадцятою статті 6 Закону № 2344-IIІ передбачено, що під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, мають право: використовувати спеціалізовані автомобілі; використовувати спеціальне обладнання, призначене для перевірки дотримання водіями норм режиму праці та відпочинку; супроводжувати транспортний засіб, що має ознаки порушення нормативів вагових або габаритних параметрів, до найближчого місця зважування (на відстань не більше 50 кілометрів) для здійснення габаритно-вагового контролю, а також забороняти подальший рух такого транспортного засобу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; здійснювати габаритно-ваговий контроль транспортних засобів; використовувати стаціонарні або пересувні пункти габаритно-вагового контролю; використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі; у разі виявлення порушень законодавства щодо габаритно-вагового контролю під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) копіювати, сканувати документи, які пред`являють водії транспортних засобів під час проведення такої перевірки, та використовувати їх як доказ під час розгляду справ про порушення законодавства; здійснювати опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути.
У відповідності із частиною двадцятою статті 6 Закону № 2344-IIІ, автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.
Відповідно до статті 6 Закону № 2344-III, постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі - Порядок №1567).
За приписами пункту 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Згідно з пунктом 15 Порядку № 1567, під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється, зокрема, виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Відповідно до частини першої статті 48 Закону № 2344-III, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Частиною другою статті 48 Закону № 2344-III передбачено, що документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Аналіз положень статті 48 Закону № 2344-III дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлений їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.
На виконання вимог Закону №2819-ІV Кабінетом Міністрів України 11.07.2007р. прийнято постанову №914 «Про виконання Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)», якою, зокрема, Міністерство транспорту і зв`язку визначено органом, що забезпечує надання інформації з питань обладнання транспортних засобів, які призначаються для міжнародних автомобільних перевезень (далі - транспортні засоби), контрольними приладами (тахографами) реєстрації режимів праці та відпочинку водіїв. Також, разом з іншими суб`єктами владних повноважень указане Міністерство було зобов`язане визначити вимоги, яким повинні відповідати ці прилади, а також порядок їх використання, а також розробити і подати у двомісячний строк Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо обладнання транспортних засобів такими приладами.
Міністерством транспорту та зв`язку було розроблено та затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 24.06.2010 № 385 (далі - Інструкція № 385) та Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 07.06.2010 №340 (далі - Положення № 340).
Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі – ТЗ) (пункт 1.3 Положення № 340), вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами (пункт 6.1. Положення № 340).
Згідно пункту 1.4. це Положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються, зокрема фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.
За правилами пункту 1.3 Інструкції № 385 її положення поширюються на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі). 
Водночас за визначенням, наведеним у пункті 1.4 Інструкції № 385 перевізники - це суб`єкти господарювання, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільним транспортом.
Абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III передбачена відповідальність автомобільних перевізників у вигляді адміністративно-господарських штрафів за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Абзацом 1 частини першої статті 60 Закону № 2344-IIІ визначено, що суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт - є автомобільний перевізник.
В розумінні вимог статті 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно з розділом 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568, перевізник – фізична або юридична особа-суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Товарно-транспортна документація – комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.
Товарно-транспортна накладна – єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Транспортна послуга – перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов`язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до пункту 11.1 зазначених Правил № 363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7до цих Правил.
Верховний Суд, аналізуючи у постанові від 19.10.2023р. у справі №640/27759/21 законодавства, що врегульовують спірні правовідносини зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
У постанові від 22.02.2023р. у справі № 240/22448/20 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом і у постанові від 21 березня 2024 року у справі № 240/10400/23.
Відтак, є слушними доводи позивача про те, що суб`єктами відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт є саме автомобільні перевізники, а не власники транспортних засобів.
Із обсягу встановлених обставин цієї справи слідує, що під час перевірки транспортного засобу марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом SDC, державний номерний знак НОМЕР_2 , було встановлено, що транспортний засіб згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є власністю позивача – ОСОБА_1 . 
Водієм ОСОБА_2 під час перевірки було надано, зокрема, товарно-транспортну накладну (Додаток 7 до Правил перевезень) б/н від 21.02.2024р., у який вказано, що автомобільний перевізник – «ФОП ОСОБА_3 », вантажовідправник «ФОП ОСОБА_3 », вантаж «насипом» масою 41 тонна, отримав водій ОСОБА_2 , відпуск дозволив: «підпис та печатка ФОП 2764108552 у центрі відбитку - Юркін Олексій Іванович».
Інших документів, які спростовують інформацію зазначену в товарно-транспортній накладній про автомобільного перевізника, позивачем надано не було.
Записи про припинення реєстрації підприємницької діяльності у реєстрах ЄРД та у матеріалах справи відсутні, а тому доводи позивача про те, що він після 24.02.2022р. не здійснює підприємницьку діяльність, колегією суддів не прийнято до уваги.
В межах спірних правовідносин, позивачем не доведено, а судом не встановлено факт перевезення вантажу для власних потреб.
Колегія суддів також враховує, що у п. 49 постанови від 21 березня 2024 року у справі № 240/10400/23 Верховний Суд, зокрема, дійшов висновку «… позаяк за відсутності інших документів, які спростовують інформацію зазначену в ТТН про автомобільного перевізника, встановлення особи перевізника здійснюється відповідно до вказаних в ТТН відомостей щодо такої особи, які є обов`язковими при її оформленні».
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач в даному випадку є перевізником в розумінні Закону № 2344-ІІІ, оскільки зазначене підтверджується належними та допустимими доказами, а отже, може нести визначену цим Законом відповідальність.
Відповідно до вимог пункту 26 Порядку № 1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).
Пунктом 27 Порядку № 1567 визначено, що у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, повідомленням № 20212/38/24-24 від 07.03.2024р., направленим поштою рекомендованим повідомленням № 0600096743413, позивача було викликано для розгляду справи на 21.03.2024р. з 9.00 до 12.00.
Вказане повідомлення відповідачем направлялось на адресу позивача, вказану у ЄДРЮОФОП та ГФ, яка зазначена у позові.
Відповідно до даних реєстру поштових відправлень АТ «Укрпошта», вищевказане повідомлення про розгляд справи було відправлено позивачу 08.03.2024р., тобто відповідач в повній мірі виконав свій обов`язок щодо належного та своєчасного інформування позивача про час та місце розгляду справи, оскільки вже 16.03.2024р. відправлення було вручено позивачу особисто.
Таким чином, позивач був заздалегідь повідомлений про час та місце розгляду спірного акту.
За таких обставин, доводи позивача про те, що його не повідомляли про розгляд справи, колегія суддів вважає безпідставними.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відділом державного нагляду (контролю) оскаржувану постанову прийнято обґрунтовано та з врахування всіх обставин у справі, а тому правомірно відмовлено у задоволенні позову.
Посилання позивача на правові висновки, викладені Верховним судом, зокрема, у постанові від 21 березня 2024 року у справі № 240/10400/23, колегія суддів вважає помилковим, оскільки справи не є тотожними.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 р. у справі №200/802/25 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 р. у справі №200/802/25 - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 03 липня 2025 року. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                                   Т.Г. Гаврищук

Судді                                                                                                                               І.В. Геращенко

                                                                                                                                   І.В. Сіваченко