ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 127/324/24
провадження № 61-4098св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,         Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
представник відповідача- адвокат Федчук Тетяна Мирославівна;
треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Валерій Вікторович;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2024 року у складі судді Волошина С. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Матківської М. В.,Сопруна В. В., Стадника І. М.,
ВСТАНОВИВ:
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик В. В., про визнання договору у частині продажу 1/2 частки квартири недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 січня 1995 року до 14 жовтня 2022 року, а він є їх спільним сином, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу між батьками, йому стали відомі наступні сімейні обставини. 
Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його дід - ОСОБА_5 , який за життя склав заповіт від 18 жовтня 2000 року, відповідно до якого визначив його спадкоємцем 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Його баба - ОСОБА_4 також 18 жовтня 2000 року склала заповіт, відповідно до якого визначила його спадкоємцем 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , у випадку її смерті. 
Позивач зазначав, що 10 січня 2006 року була відкрита спадкова справа, заведена щодо майна померлого діда ОСОБА_5 , в якій його, як спадкоємця за заповітом, допущено до спадкування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Оскільки на той час він був малолітньою дитиною, всі правочини в його інтересах щодо прийняття спадщини вчиняли його батьки. Так, для ведення підприємницької діяльності його батьку -   ОСОБА_3 терміново необхідні були обігові кошти, тому 30 березня 2007 року, внаслідок зловмисної домовленості між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (як його законним представником) та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, за яким остання набула у власність вказане майно. Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В., за реєстровим № 3045. Відповідно до умов договору вартість продажу становила287 834,85 грн, що еквівалентно 56 997 доларів США, розрахунок між сторонами здійснювався з відстроченням платежу, до моменту підписання договору сплачено 28 785 грн, що еквівалентно 5 700 доларів США. У той самий день, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 склали заяву про проведення повного розрахунку та отримання коштів від ОСОБА_2 у розмірі 259 049,85  грн, що еквівалентно 51 297 доларів США, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В. Згідно з реєстраційного посвідчення від 30 березня 2007 року, виданого начальником комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_6 , за ОСОБА_2 на праві власності було зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 . 
03 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») укладено кредитний договір № 30/03/2007/840-КВ/13, за умовами якогоОСОБА_2 отримала валютний кредит у розмірі 51 297 доларів США. Вказував, що отримані кошти ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 для використання у його підприємницькій діяльності. На забезпечення виконання умов зазначеного договору, 03 квітня 2007 рокуміж ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» був укладений іпотечний договір, за умовами якого вона передала банку в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . 
02 жовтня 2018 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_7 укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором від 03 квітня 2007 року. 
04 вересня 2019 року ОСОБА_7 склав заяву, в якій просив зняти заборону відчуження та іпотеку з квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з повним розрахунком ОСОБА_2 за кредитним договором від 03 квітня 2007 року № 30/03/2007/840/КВ/13.
Позивач зазначав, що внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу вказаної квартири від 30 березня 2007 року, він був позбавлений частки нерухомого майна або грошової компенсації. Вказував, що відчуження спірного майна відбулося без згоди органу опіки та піклування. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд:
 - визнати укладений між  ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (як його законним представником) та ОСОБА_2  договір купівлі-продажу від 30 березня 2007 року у частині продажу ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності, недійсним;
 - стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розрахунок між сторонами за спірним договором купівлі-продажу вказаної квартири мав здійснюватися з  відстроченням платежу. Разом з тим, нотаріально посвідчену заяву про повний розрахунок та передачу коштів за оспорюваним правочином було складено у день укладення цього договору купівлі-продажу, тобто 30 березня 2007 року. Таким чином, на думку суду, укладення договору купівлі-продажуз відстроченням платежу, підписання у цей самий день заяви про повний розрахунок та подальша передача (менш ніж за 5 днів) спірного майна в іпотеку, з метою отримання рівнозначної суми розрахунку за квартиру кредитних коштів, не вказує на будь-яку економічну доцільність укладення спірного договору купівлі-продажу. Крім того, передача спірного майна в іпотеку свідчить про відсутність у ОСОБА_2 коштів на придбання квартири АДРЕСА_1 , за ціною, яка вказана в оспорюваному договорі. При цьому, відсутність розрахунку за оспорюваним правочином доводиться показаннями допитаних у судовому засіданні у порядку статті 92 ЦПК України ОСОБА_2 та третьої особи - ОСОБА_4 , які є чіткими, послідовними, пов`язаними між собою та логічними, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність умисного зговору між ОСОБА_3 , який діяв у інтересах малолітнього сина -         ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , з метою набуття квартири у власність ОСОБА_2 та подальшої передачі спірного майна в іпотеку з метою отримання кредитних коштів, що здійснено на шкоду правам та інтересам позивача, а тому позов ОСОБА_1 є обґрунтованим.
Разом з тим, щодо позовної давності, про застосування якої заявлено  ОСОБА_3 , суд вказав, що ОСОБА_1 мав об`єктивну можливість дізнатися про відчуження його частки спірної квартири з моменту набуття ним повної цивільної дієздатності, тобто щонайменше з 18 грудня 2016 року, з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. ОСОБА_1 не доведено ту обставину, що він дізнався про порушення свого права лише у 2022 році.
З урахуванням визначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду із цим позовом та вбачав підстави для застосування до цих правовідносин позовної давності. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції. 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишено без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2024 року залишено без змін. 
Постанова суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Оскільки учасниками справи рішення суду щодо обґрунтованості позовних вимог не оскаржувалося, а також зі змісту та доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачалося, що він погоджувався із висновками міського суду у тій частині, що його позовні вимоги по суті є обґрунтованими, тому судом апеляційної інстанції переглядалося рішення суду першої інстанції лише щодо правомірності застосування судом першої інстанції строку позовної давності.
Апеляційний суд вказав, що з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, доведення ОСОБА_1 факту, через який він не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини у межах строку позовної давності не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Позивач не ставив перед судом вимогу щодо поновлення строку звернення до суду. З урахуванням визначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 із досягненням повноліття, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_3 , міг знати про наслідки недійсності вказаного договору, а отже, про свої майнові права, за захистом яких він звернувся до суду. 
Апеляційний суд послався на відповідні правові висновки Верховного Суду щодо застосування інституту позовної давності. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити. 
Судові рішення в частині обґрунтованості позовних вимог відповідачами не оскаржуються, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в цій частині у касаційному порядку не переглядаються. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Вінницького міського суду Вінницької області. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик В. В., про визнання договору у частині продажу 1/2 частки квартири недійсним, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької     області від 13 вересня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 261 ЦК України, оскільки не врахували, що у нього була відсутня об`єктивна можливість зі сторонніх джерел дізнатись про порушення свого права власності після досягнення ним повноліття, так як він не проживав у спірній квартирі, не був у ній зареєстрований, не сплачував за неї комунальні платежі. Крім того, його обізнаність про право власності на спірне майно у дитячому віці залежала від волі осіб, які діяли всупереч його інтересам, так як на момент укладення оспореного договору відповідачі були його законними представниками. 
Вказує, що суди попередніх інстанцій помилково посилалися на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав з моменту набуття повної цивільної дієздатності, оскільки на момент набуття повноліття у позивача не було майнових прав на спірне майно, про порушення яких він міг дізнатися. На час продажу квартири йому було лише 8 років. Ані до процесу ухвалення рішення щодо продажу, ані до самої процедури продажу він не залучався та у подальшому не повідомлявся про факт вчинення вказаного правочину аж до розлучення батьків у 2022 році. 
Зазначає, що відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Так карантин на території України був введений з 20 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Тому вважає, що строки давності з березня 2020 року і по цей час продовжують свою дію. 
Апеляційний суд застосував норми права без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах. Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У травні 2025 року ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8 подали відзив на касаційну скаргу, в якій вказували, що оскаржувані судові є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на  їх законність не впливають. Звертають увагу, що посилання позивача на відповідні правові висновки Верховного Суду є нерелевантними до обставин цієї справи, оскільки ухвалені за інших фактичних обставин.
Вказують, що строки позовної давності сплинули до запровадження карантину та воєнного стану, а тому просять касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
У прохальній частині відзиву просять стягнути з позивача на користь  ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 тис. грн у суді касаційної інстанції. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що батьками ОСОБА_1 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 300 від 05 лютого 1999 року (а. с. 11).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2022 року у справі № 127/18502/22, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , зареєстрований Вінницьким міським відділом РАГС, актовий запис від 20 січня 1995 року № 80. Після розірвання шлюбу дружині за її     згодою залишено прізвище - « ОСОБА_10 ». Рішення суду набрало законної сили 15 листопада 2022 року (а. с. 12, 54).
Згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від  06  жовтня 1998 року серії В02 № 377995 ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець (а. с. 24).
Відповідно до копії заповіту ОСОБА_5 від 18 жовтня 2000 року,   посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Свириденком А. Б., що зареєстровано у реєстрі за № 2962, ОСОБА_1 визначено спадкоємцем 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (а. с. 13).
Згідно з копією заповіту ОСОБА_4 від 18 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Свириденком А. Б., що зареєстровано у реєстрі за № 2963, ОСОБА_1 визначено спадкоємцем 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (а. с. 14).
Відповідно до копії витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 3018510 від  10  січня 2006 року, відкрита спадкова справа № 22/2006 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 (а. с. 15).
Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 квітня 2006 року, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 видано свідоцтво на майно ОСОБА_5 , на підставі заповіту від  18  жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Свириденком А. Б. Спадковим майном, на яке  видано це свідоцтво, є: 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 28 вересня 2000 року, згідно з рішення від 28 вересня 2000 року № 1358 (а. с. 104, 105).
Відповідно до копії витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 13 лютого 2007 року № 290, надано дозвіл ОСОБА_2 , яка діє за згодою батька дитини ОСОБА_3 , від імені малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на продаж належної йому за спадщиною 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , без  проведення банківських операцій по вкладу на ім`я малолітнього (а. с. 102).
Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від  30 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудиком В. В., зареєстрованого у реєстрі за № 3045, між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (в інтересах малолітнього сина ОСОБА_1 ) з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 2 цього договору, продаж зазначеної квартири вчинено за 287 834,25 грн, що еквівалентно 56 997 доларів США. Розрахунок між сторонами здійснюється з відстроченням платежу. У день укладання цього договору до його підписання сплачено 28 785 грн, що на день укладання договору, відповідно до курсу Національного банку України, еквівалентно 5 700 доларів США. Сума у розмірі 259 049,85 грн, що на день укладання договору, відповідно до курсу Національного банку України, еквівалентно 51 297 доларів США, відстрочується і сплачується у строк до 06 квітня 2007 року. Відповідно до пункту 5 цього договору, продавці свідчать, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших, яких продавці зобов`язані утримувати за законом чи договором.        Згідно з пунктом 6 договору купівлі-продажу квартири, сторони правочину підтверджують, що умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує інший правочин і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, волевиявлення є вільним і усвідомленим (а. с. 16).
Відповідно до копії заяви від 30 березня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В. та зареєстрованої у реєстрі за №№ 3050, 3051, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтвердили факт проведення з ними повного розрахунку та отримання останніми від ОСОБА_2 грошей за продану квартиру АДРЕСА_1 , у розмірі 259 049,85 грн, що на день укладення договору, відповідно до курсу Національного банку України, еквівалентно 51 297 доларів США (а. с. 18).
Згідно з копією реєстраційного посвідчення від 30 березня 2007 року, яке видане Вінницьким обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації, квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 30 березня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудиком В. В., зареєстрованим у реєстрі за № 3045, записаним у реєстрову книгу за № 586, реєстровий № 126/51993 (а. с. 19).
Відповідно до копії договору іпотеки від 03 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В., зареєстрованого у реєстрі за № 3215, ВАТ КБ «Надра» (іпотекодержатель) та  ОСОБА_2 (іпотекодавець), дійшли згоди про те, що цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, які передбачені кредитним договором від 03 квітня 2007 року № 30/03/2007/840-KB/13, а також всіма можливими додатковими правочинами до вказаного кредитного договору, які можуть бути укладені до закінчення строку дії останнього, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем. За умовами кредитного договору від 03 квітня 2007 року № 30/03/2007/840-KB/13 ОСОБА_2 зобов?язана до 03 квітня 2037 року повернути ВАТ КБ «Надра» кредит у сумі 51 297 доларів США на умовах, визначених кредитним договором, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,49 % річних, можливу неустойку (пеню, штраф) у розмірі і у випадках передбачених кредитним договором та відшкодувати збитки, завдані іпотекодержателю іпотекодавцем, у разі невиконання або неналежного виконання останнім своїх зобов`язань за кредитним договором.
Згідно з пунктом 1.2 договору іпотеки від 03 квітня 2007 року, предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки є власністю ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 30 березня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудиком В. В., зареєстрованим у реєстрі за № 3045, немає жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів, на підставі яких іпотекодавець набув право власності на предмет іпотеки. Відповідно до пункту 1.3 договору іпотеки від 03 квітня 2007 року, заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами у розмірі 56 997 доларів США (а. с. 22, 23).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2015 року у справі № 127/20945/15-ц позовні вимоги ПАТ КБ «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Надра», до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і  ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 03 квітня 2007 року № 30/03/2007/840-КВ/13 станом на 28 серпня 2015 року у розмірі 38 917,74 доларів США: заборгованість по кредиту - 36 307,55 доларів США, заборгованість по відсотках - 2 610,19 доларів США. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» пеню у розмірі 52 727,76 грн (а. с. 55, 56).
Згідно з копією договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 02 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В. І. та зареєстрованого у реєстрі за № 585, ОСОБА_7 , як новий іпотекодержатель, набув належні первісному іпотекодержателю - ПАТ КБ «Надра» права вимоги за договором іпотеки від 03 квітня 2007 року (а. с. 20, 21).
Відповідно до копії заяви від 04 вересня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Ткачук М. В. та зареєстрованої у реєстрі за № 2960, ОСОБА_7 просить зняти заборону відчуження та іпотеку квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з повним розрахунком ОСОБА_2 за кредитним договором від 03 квітня 2007 року № 30/03/2007/840/КВ/13 (а. с. 25).
19 лютого 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Федчук Т. М. звернулася до суду із заявою про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах (т. 1, а. с. 90).
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувані судові рішення вищезазначеним вимогам закону не відповідають. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності  правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною  (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 656 ЦК України предметом договору  купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.
Пред`являючи позов,  ОСОБА_1 просив суд визнати укладений між  ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (як його законним представником) та ОСОБА_2  договір купівлі-продажу від 30 березня 2007 року у частині продажу ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності, недійсним.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
У статті 50 ЦПК України передбачено, що позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже,  належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див.: пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 201/2760/20 (провадження № 61-2790св23) вказано, що «процесуальне становище третьої особи є відмінним від процесуального становища відповідача. При цьому суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, розглядаючи спір між сторонами, оскільки відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України така особа вступає у справу або залучається до участі у справі на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Наведений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 766/8113/17 та від 29 червня 2022 року у справі № 753/7478/18».
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі № 457/726/17).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі №264/632/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у cправі № 910/2392/22).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17, провадження № 14-318цс19, зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача.
Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (провадження № 12-128гс18) зробила висновки про те, що: набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом  договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів; - відповідно до абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) електронних торгів за позовом учасника електронних торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, відповідно виникнуть права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору.
Тобто ухвалюючи судове рішення у справі про визнання недійсним правочину, порушеної за позовом учасника цього правочину, в якості відповідачів мають залучатись всі сторони такого правочину.
Зазначене також узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19, провадження № 14-178цс20. 
У справі, яка Верховним Судом переглядається, позивач пред`явив позов лише  до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 30 березня 2007 року між  ОСОБА_3 (як його законним представником), ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Тобто  ОСОБА_4  є стороною оспорюваного правочину, проте позивачем її залучено до участі у справі в якості третьої особи, що суперечить положенням закону та сталій судовій практиці Верховного Суду. 
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність умисного зговору між ОСОБА_3 , який діяв у інтересах малолітнього сина - ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4  та ОСОБА_2 , з метою набуття квартири у власність ОСОБА_2 та подальшої передачі спірного майна в іпотеку з метою отримання кредитних коштів, що здійснено на шкоду правам та інтересам позивача, а тому позов ОСОБА_1 є обґрунтованим.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що стороною оспорюваного правочину також є ОСОБА_4 , а тому її залучення до участі у справі в якості співвідповідача є обов`язковим, однак її залучено третьою особою. Водночас процесуальне становище третьої особи є відмінним від процесуального становища відповідача. Залучення певної особи в якості співвідповідача здійснюється у порядку, визначеному положеннями ЦПК України. Отже, суд першої інстанції повинен був відмовити у позові саме з цих підстав. 
Апеляційний суд зазначені порушення процесу судом першої інстанції не усунув.
Крім того, суди не звернули уваги на таке. 
У статті 237 ЦК України закріплено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. 
 
У справі за позовом сторони, від імені якої договір (додаткову угоду) вчиняв представник, про визнання недійсним договору (додаткової угоди), належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору (додаткової угоди), а не представник. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
 
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову і саме з цих підстав слід було відмовити у позові ОСОБА_1 до його представника - ОСОБА_3 . 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Щодо судових витрат 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про скасування рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій і відмову у задоволенні позову, слід змінити розподіл судових витрат, а саме залишити витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій за позивачем. 
Разом з тим, у відзиві на касаційну скаргу адвокат Федчук Т. М., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , просила стягнути із ОСОБА_1 на користь відповідача 10 тис. грн за підготовку і подачу відзиву на касаційну скаргу.
На підтвердження вказаного клопотання адвокат надала суду копії: свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Федчук Т. М. від 19 грудня 2003 року № 267; договору про надання правничої допомоги від 30 квітня 2025 року, укладеного між Федчук Т. М. та Морозом М. В., згідно з яким Морозу  М.  В. надається правнича допомога, а саме складання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 127/324/24, вартість цих послуг фіксована та становить 10 тис. грн (пункти 2, 3);квитанції до прибуткового касового ордера від 30 квітня 2025 року № 1; акта/звіту виконаних робіт від 08 травня 2025 року; підтвердження направлення відзиву і доданих до нього документів іншим сторонам у справі. 
З огляду на надані адвокатом Федчук Т. М., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , докази та прийняте судом касаційної інстанції у цій постанові рішення про відмову у задоволенні позову, колегія суддів Верховного Суду погоджується із тим, що існують правові підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді касаційної інстанції.
Враховуючи співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); відсутністю заперечень сторони позивача на розмір заявлених представником відповідача витрат, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення заяви адвоката Федчук Т. М. та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, у розмірі 10 тис. грн.
Витрати на професійну правничу допомогу на цю суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Федчук Т. М. обсягом послуг відповідачу у суді касаційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, законних підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду касаційної інстанції немає.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року скасувати.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Валерій Вікторович, про визнання договору у частині продажу 1/2 частки квартири недійснимвідмовити.
Залишити за  ОСОБА_1  витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 10 тис. (десять тисяч) грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                      Б. І. Гулько
 
                                                                                      Г. В. Коломієць
 
                                                                                      Р. А. Лідовець