КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9744/2025
Справа № 490/753/23-ц
  
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
09 липня 2025 року                                                                                 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц.,
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Ільєвої Т.Г. 03 лютого 2025 року в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення збитків та моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,
 
в с т а н о в и в :
 
В січні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати протиправною бездіяльність Держави Україна під час розгляду Центральним районним судом м. Миколаєва скарги ОСОБА_1 від 27 листопада 2017 року на протиправну бездіяльність Центрального ВДВС м. Миколаєва під час примусового виконання виконавчого листа № 1423/18836/2012 від 05 березня 2013 року, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва та зобов`язання відновити виконавче провадження; під час розгляду Центральним районним судом м. Миколаєва скарги ОСОБА_1 від 27 грудня 2017 року на рішення-повідомлення Центрального ВДВС м. Миколаєва від 20 грудня 2017 року «Про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання», та на бездіяльність Центрального ВДВС м. Миколаєва під час примусового виконання  виконавчого листа № 1423/18836/2012 від 05 березня 2013 року, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 189621,50 грн., в тому числі компенсацію матеріального збитку в розмірі нестягнутої на його користь суми за рішенням суду 71057 грн., компенсацію моральної шкоди 118564,50 грн.
Позов мотивував тим, що згідно рішення Центрального  районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2013 року в справі № 1423/18836/12-ц стягнуто з Кредитної спілки «Кредитний Альянс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 71057 грн., рішення суду набрало законної сили і йому видано виконавчий лист. В зв`язку з цим 05 березня 2013 року він звернувся до Центрального ВДВС м. Миколаєва з заявою про відкриття виконавчого провадження. Згідно постанови старшого державного виконавця від 11 березня 2013 року виконавче провадження було відкрито, але не виконувалось впродовж більше чотирьох років і згідно постанови державного виконавця від 25 листопада 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання. 
27 листопада 2017 року він подав до Центрального  районного суду м. Миколаєва скаргу на протиправну бездіяльність Центрального ВДВС м. Миколаєва та просив суд зобов`язати виконавчу службу відновити виконавче провадження. Скаргу отримано судом 08 грудня 2017 року і передано на розгляд судді ОСОБА_2, яка не розглядалась з надуманих причин тривалий час і була розглянута лише через 537 днів, що в 53 рази перевищує строк, встановлений законом. Згідно ухвали Центрального  районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2019 року, скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Центрального ВДВС м. Миколаєва задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність державного виконавця під час виконавчого провадження в період з 05 березня 2013 року по 07 листопада 2017 року по примусовому виконанню виконавчого листа. В решті вимог відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 18 червня 2019 року. В Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвала значиться надісланою судом лише 18 грудня 2019 року, тобто через 200 днів, що є грубим порушенням Закону України «Про доступ до судових рішень». Крім того, в порушення ст. 272 ЦПК України копія ухвали в установлені законом строки направлена сторонам не була, і ОСОБА_1 , особисто звернувшись до суду, отримав її лише 16 січня 2020 року, що також значно перевищує встановлені законом строки. 
Крім того, суд, визнавши протиправною бездіяльність державного виконавця, в порушення ч. 2 ст. 451 ЦПК України не зобов`язав державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом зобов`язання відновити виконавче провадження. За таких обставин порушене право заявника не було поновлено, а виконавче провадження не було відновлено і стягнення по ньому не проводиться по теперішній час саме з вини судді Центрального  районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2, який таким чином фактично самоусунувся від здійснення контролю за виконанням судового рішення. Такі дії призвели до невиконання рішення у справі № 1423/18836/12-ц впродовж більше двох років (з 18 грудня 2017 року по 16 січня 2020 року) саме з вини судді ОСОБА_2
Повідомляв, що оскільки станом на 07 листопада 2017 року судове рішення виконано не було, він знову звернувся до Центрального ВДВС м. Миколаєва з заявою про відкриття виконавчого провадження, однак згідно рішення (повідомлення) виконавчої служби від 20 грудня 2017 року виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання, в зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до Центрального  районного суду м. Миколаєва зі скаргою від 27 грудня 2017 року на рішення-повідомлення Центрального ВДВС м. Миколаєва від 20 грудня 2017 року та на бездіяльність виконавчої служби під час виконання виконавчого листа. Скарга розглядалася судом впродовж 726 днів (з 29 грудня 2017 року по 25 грудня 2019 року), і ухвалою від 26 грудня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва під час виконавчого провадження, скасовано повідомлення «Про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання». Ухвала суду набрала законної сили 11 листопада 2020 року, однак в самій ухвалі судом допущено багато описок, в зв`язку з чим ОСОБА_1 був вимушений звернутися з заявою про виправлення описок до суду. Заява була отримана судом 20 лютого 2020 року, однак описки не виправлені по теперішній час. В Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвала зареєстрована лише 04 лютого 2020 року з порушенням встановленого законом строку, та в порушення норм ст. 272 ЦПК України її копія направлена сторонам не була, в зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду та особисто отримав її лише 11 лютого 2020 року. Видати копію раніше канцелярія не мала змоги, оскільки судове рішення не було виготовлено та не підписано суддею. Такі дії судді призвели до невиконання виконавчою службою самої ухвали суду та рішення у справі № 1423/18836/12-ц впродовж 775 днів (тобто з 29 грудня 2017 року по 11 лютого 2020 року).
Таким чином, в зв`язку з тривалим розглядом скарг ОСОБА_1 від 27 листопада та 27 грудня 2017 року та як наслідок невиконання судового рішення впродовж дев`яти років позивачу було завдано матеріального збитку в розмірі нестягнутих на його користь грошових коштів в сумі 71057 грн. в справі № 1423/18836/12-ц. Відтак вважає, що має право на стягнення з Держави Україна компенсації матеріального збитку в розмірі 71057 грн. в зв`язку з надмірно тривалим розглядом скарг, несвоєчасним виготовленням судових рішень та їх реєстрації в Єдиному державному реєстрі судових рішень, несвоєчасне направлення копій ухвал сторонам по справі та як наслідок порушення строків виконання судового рішення саме з вини відповідача.
Крім того, в зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення та тривалим розглядом його скарг, необхідністю звернень з відповідними заявами до суду та виконавчої служби, звернення за правничою допомогою він дуже хвилювався, в нього погіршився сон, підвищився тиск, розпочалася дратівливість, тому заподіяну моральну шкоду, з урахуванням практики Європейського суду як джерела права, оцінює в 3000 євро, що еквівалентно 118564,50 грн.
Представництво інтересів держави в судах України забезпечує Міністерство юстиції України, відтак вважає, що має право на відшкодування шкоди за рахунок держави із залученням відповідачем Держави України в особі Міністерства юстиції України.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року в позові відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що рішення не відповідає ст. 3, 19, 55, 56 Конституції України, ст. 1174 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, має місце порушення права особи на судовий захист та неправильне застосування норм матеріального права і Конституції України. 
Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що залучення позивачем Міністерства юстиції України в якості представника держави в судах в усіх випадках є помилковим. Наводив зміст ст. 189 ЦПК України, яка визначає завдання підготовчого провадження, вказував, що суд під час підготовчого провадження повинен був визначитись із складом учасників судового процесу, а не вказувати в рішенні, що Міністерство юстиції не має права у будь-який спосіб впливати на суддю при відправленні ним правосуддя та про те, що до компетенції Мін`юсту не входять питання, пов`язані з організацією діяльності судової системи України. 
Пояснював, що у цій справі визначив відповідачем Державу Україна, яка є самостійним учасником цивільних правовідносин, водночас відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Вказував, що Міністерство юстиції України, яке в даній справі визначено представником держави, є центральним органом виконавчої влади, згідно Положення від 02 липня 2014 року № 228 наділене повноваженнями та компетенцією брати участь у справах та діяти в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом, хоча дійсно, жодним законом цього конкретно не передбачено.
Зазначив, що Держава України повинна запровадити дієвий механізм для здійснення судом судового контролю та порядок звернення особи до суду проти держави, тобто конкретно прописати це в ст. 170 ЦК України та ст. 58 ЦПК України. Разом із тим, Міністерство юстиції України входить до складу Кабінету Міністрів України, який має право ініціювати перед Верховною Радою України прийняття законів, доповнення та внесення змін до законів, але маючи проблему з питання представництва держави в суді, займається відписками. Вважав за необхідне постановити окрему ухвалу з цього питання та направити її для виконання до Кабінету Міністрів України.
Разом із тим, в своєму позові він посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 522/3454/16-ц, проте суд першої інстанції наведені у ній правові висновки не врахував.
Наголошував, що у позові він, зіславшись на постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року в справі № 521/18287/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 та інші, визначив відповідачем у справі Державу Україна, а представником держави зазначив Міністерство юстиції України, що є різними поняттями.
Вказував, що ним було додано до позову докази, які свідчать про те, що суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2, відповідальність за дії те бездіяльність якого несе Держава Україна, порушив норми ч. 1 ст. 450 ЦПК України, ч. 2 ст. 19, ст. 129, 129-1 Конституції України, свідомо не здійснював судовий контроль за виконанням судового рішення, порушував строки розгляду скарг ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Центрального ВДВС м. Миколаєва, внаслідок чого судове рішення не виконано впродовж десяти років, тобто порушення закону та Конституції України має очевидний характер.
Посилався на рішення ЄСПЛ від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Іванов проти України» про існування обґрунтованої і водночас спростованої презумпції, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.
Підкреслював, що рішеннями ВРП від 06 березня 2019 року та від 25 листопада 2020 року суддю ОСОБА_2 було притягнуто до дисциплінарної відповідності за систематичне безпідставне затягування розгляду судових справ у строки, встановлені законом, що призвело до порушення прав учасників справ на справедливий суд. Відтак, висновки суду про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження йому моральної шкоди бездіяльністю судді та не доведено причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю судді і заподіяною моральною шкодою, є безпідставними і надуманими.
Щодо права позивача на відшкодування державою матеріального збитку, вказував, що має місце порушення з боку Держави України п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод стосовно права заявника на справедливий публічний розгляд його скарги упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, оскільки його скарги на протиправні дії ВДВС розглядались два роки, а рішення у справі № 1423/18836/12-ц не виконується впродовж десяти років; п. 1 ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції - втручання у право на мирне володіння майном, ст. 13 Конвенції - щодо відсутності ефективних юридичних способів захисту в Державі Україна. Внаслідок невиконання ухвали суду від 30 травня 2019 року впродовж двох років та судового рішення від 28 грудня 2013 року впродовж більше дев`яти років йому було завдано матеріального збитку в розмірі не стягнутої на його користь суми в розмірі 71057 грн.
Звертав увагу, що компенсація матеріального збитку і борг, який належить стягнути з боржника, є різними поняттями, але суд першої інстанції на це уваги не звернув.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18, від 08 травня 2018 року в справі № 521/18287/15-ц про те, що компенсація за недоліки в процесі здійснення правосуддя (в тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави.
Вказував, що його вимоги про визнання протиправною бездіяльності Держави Україна під час розгляду Центральним районним судом м. Миколаєва скарг ОСОБА_1 від 27 листопада та 27 грудня 2017 року на дії та бездіяльність Центрального ВДВС у м. Миколаєві, то дані вимоги позовної заяви взагалі розглянуті судом не були.
 
Міністерство юстиції України направило відзив на апеляційну скаргу, у якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилалось на те, що фактично позивачем оскаржується бездіяльність судді під час розгляду скарг позивача, про що позивач наголошує у поданих процесуальних документах. Разом із тим, усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для їх розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Вказував, що саме по собі притягнення судді до дисциплінарної відповідності не є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, і аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 596/1079/20. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння моральних страждань чи втрат немайнового характеру.
Щодо відсутності підстав для стягнення матеріальної шкоди, наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17, та погоджувався з висновками суду, що держава не може підміняти боржника в зобов`язаннях про повернення стягнутої грошової суми.
Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року в справі № 757/58703/18 про те, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність збитків та причинного зв`язку між ними та несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили. Неповернене позивачу майно на виконання судового рішення, ухваленого на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1173, 1174 ЦК України.
Звертав увагу, що Міністерство юстиції України не є тим державним органом, який наділений повноваженнями та компетенцією представляти інтереси Держави України в даній категорії справ. Згідно Положення № 228, Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави виключно під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України, в ЄСПЛ під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями ЄСПЛ, тобто вказаним положенням чітко окреслені випадки, коли Мін`юст є представником саме держави у судах. До компетенції Міністерства юстиції України не віднесені питання, пов`язані з урегулюванням діяльності судової системи України, судів і суддів, є неналежним суб`єктом владних повноважень, що має діяти від імені держави як відповідача у даній справі.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Судом встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 року в справі № 1423/18836/2012 позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з кредитної спілки «Кредитний Альянс» на користь ОСОБА_1 суму грошового вкладу за договором про залучення внеску на депозитний рахунок № 25 від 05 травня 2009 року в розмірі 50000 грн., відсотки за користування грошовими коштами 21057 грн., а всього 71057 грн. (а. с. 13 т. 1).
Рішення суду в справі № 1423/18836/2012 набрало законної сили 09 січня 2013 року і на його примусове виконання 05 березня 2013 року судом було видано виконавчий лист (а. с. 14 т. 1).
05 березня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції, надавши оригінал виконавчого листа, і постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції від 11 березня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 (а. с. 15 т. 1). Постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції від 25 листопада 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачу (а. с. 16 т. 1).
 
27 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва зі скаргою на бездіяльність Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції під час виконання виконавчого листа № 1423/18836/2012 за період з 05 березня 2013 року по 07 листопада 2017 року, у якій просив визнати протиправною бездіяльність виконавчої служби у вказаний період та зобов`язати відновити виконавче провадження (а. с. 17 - 23 т. 1).
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2019 року в справі № 1423/18836/2012 у складі головуючого судді ОСОБА_2 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції під час виконавчого провадження в період з 05 березня 2013 року по 07 листопада 2017 року при примусовому виконанню листа у справі № 1423/18836/2012, в решті вимог відмовлено, оскільки дії щодо прийняття виконавчого листа до виконання належать до компетенції виключно державного виконавця (а. с. 27 т. 1). Вказана ухвала надіслана судом до Єдиного державного реєстру судових рішень 18 грудня 2019 року (а. с. 28 т. 1), і 08 січня 2020 року ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про видачу йому копії  вказаної ухвали (а. с. 26 т. 1).
 
07 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження (а. с. 34 т. 1), проте 20 грудня 2017 року Центральний ВДВС Миколаївського міського управління юстиції направив повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки стягувачем не надано підтвердження сплати обов`язкового авансового внеску (а. с. 35 т. 1).
27 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва зі скаргою на рішення (повідомлення) Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції «Про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання» від 20 грудня 2017 року та на бездіяльність Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції під час виконання виконавчого листа № 1423/18836/2012, у якій просив рішення-повідомлення від 20 грудня 2017 року скасувати як незаконне та зобов`язати  Центральний ВДВС Миколаївського міського управління юстиції прийняти до виконання виконавчий лист № 1423/18836/2012, визнати протиправною бездіяльність Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва згідно виконавчого листа № 1423/18836/2012, виданого 05 березня 2013 року (а. с. 31 - 32 т. 1).
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2019 року в справі № 1423/18836/2012 у складі головуючого судді ОСОБА_2 скаргу ОСОБА_1 задоволено, визнано неправомірною бездіяльність Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції під час виконавчого провадження по примусовому виконанню листа у справі № 490/644/13-ц, виданого 12 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва, рішення щодо повідомлення від 20 грудня 2017 року про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання визнано неправомірним (а. с. 44 - 45 т. 1). Вказана ухвала надіслана судом до Єдиного державного реєстру судових рішень 03 лютого 2020 року (а. с. 46 т. 1), і 08 січня 2020 року ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про видачу йому копії  вказаної ухвали (а. с. 47 т. 1), а 19 лютого 2020 року - із заявою про виправлення 20 описок (а. с. 48 т. 1).
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описок залишено без задоволення https://reyestr.court.gov.ua/Review/88854550.
 
Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 25 листопада 2020 року розглянуто скаргу ОСОБА_1 на дії судді Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2 під час розгляду справи № 1423/19575/2012, встановлено, що скарга ОСОБА_1 перебувала у провадженні судді 403 дні, що майже в 40 разів перевищує строк, визначений ст. 450 ЦПК України для розгляду даної скарги та очевидно не співмірним з граничним строком розгляду скарги. За наслідками розгляду скарг, в тому числі скарги ОСОБА_1 , Третя дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя дійшла висновку, що неефективне та несумлінне використання суддею ОСОБА_2 своїх процесуальних повноважень, невжиття ним належних і дієвих заходів для забезпечення розгляду справ у розумний строк призвели до безпідставного затягування розгляду справ, несвоєчасного надання копій судових рішень для їх внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень, та про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, застосувавши до нього стягнення у виді подання про звільнення його з посади судді (а. с. 106 - 109 т. 1).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
 
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19)).
 
Так, позовні вимоги про відшкодування майнової/моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що тривалим розглядом судом його скарг від 27 листопада та 27 грудня 2017 року на дії, рішення та бездіяльність державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа № 1423/18836/12-ц, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 05 березня 2013 року, порушенням процесуальних строків направлення до Єдиного державного реєстру судових рішень ухвал за результатами розгляду його скарг, порушенням процесуальних строків направлення копій ухвал, зокрема, на адресу виконавчої служби, було порушено його права, оскільки впродовж періоду розгляду його скарг, який тривав майже чотири роки замість передбачених ЦПК України двадцяти днів, судове рішення від 28 грудня 2013 року у справі № 1423/18836/2012 залишалося невиконаним, у зв`язку з чим йому завдані збитки в розмірі 71057 грн. та моральна шкода, яку він оцінив у 118564,50 грн., та які підлягають стягненню на його користь з Державного бюджету України.
 
Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог про визнання бездіяльності держави протиправною, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
 
Апеляційний суд в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
 
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
 
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
 
Подібний висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права викладений у постановах Верховного Суду: від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20 (провадження № 61-2846св21), від 15 листопада 2021 року у справі № 686/24617/20 (провадження № 61-10922св21), від 20 березня 2023 року у справі № 757/57509/20 (провадження № 61-727св23), від 18 березня 2024 року у справі № 760/24262/19 (провадження № 61-10177св23) та інших.
 
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18)).
 
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
 
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності.
 
Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
 
Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції, апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду у постановах: від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року у справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18), згідно яких невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки можливість виконання судового рішення остаточно не втрачена.
 
Так, у постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 613/814/16-ц (провадження № 61-20218св19) зроблено висновок про те, що сам факт тривалого невиконання судового рішення не може бути підставою для безспірного списання збитків у вигляді стягнення нестягнутої за рішенням суду суми.
 
У постанові Верхового Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) зазначено, що невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.
 
Таким чином, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову у частині відшкодування майнової шкоди є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують та зводяться до їх переоцінки.
 
Доводи апеляційної скарги, що в своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з держави грошові кошти в рахунок компенсації матеріального збитку в розмірі 71057 грн., а не борг, який належить стягнути з боржника, що є різними поняттями, ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем підстав відшкодування матеріальної шкоди за рахунок держави та відхиляються апеляційним судом як безпідставні.
 
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, з посиланням на судову практику ЄСПЛ, що в даному випадку має місце порушення з боку Держави України Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Протоколу № 1 щодо втручання у право заявника на мирне володіння майном, з огляду на відсутність прямого причинно-наслідкового зв`язку між тривалим невиконанням рішення Центрального  районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2013 року в справі № 1423/18836/12-ц, яким стягнуто з Кредитної спілки «Кредитний Альянс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 71057 грн., та тривалістю розгляду судом скарг ОСОБА_1 від 27 листопада та 27 грудня 2017 року на дії, рішення та бездіяльність державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа № 1423/18836/12-ц, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 05 березня 2013 року.
 
Апеляційний суд звертає увагу, що вимог про відшкодування шкоди, завданої діями або бездіяльністю державного виконавця з примусового виконання рішення, ОСОБА_1 в межах даного спору не заявлено.
 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 554/7331/22 (провадження № 61-9171св24) також зроблено висновок про те, що визнана у судовому порядку неправомірна бездіяльність посадових осіб виконавчих служб не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою, з урахуванням вчинення державними виконавцями дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», щодо виконання рішення суду.
 
Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд враховує таке.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
 
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Наявність або відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою розумного строку розгляду справи, а також розмір такого відшкодування суд має оцінювати з урахуванням критеріїв, вироблених у практиці ЄСПЛ, серед яких: юридична та фактична складність справи; поведінка сторін, а також інших учасників судового процесу; поведінка держави, її органів; важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість (див. mutatis mutandis рішення від 29 вересня 2011 року у справі «Скороход проти України» (Skorokhod v. Ukraine, заява № 47305/06, § 13), від 02 серпня 2010 року у справі «Федіна проти України» (Fedina v. Ukraine, заява № 17185/02, § 78), від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 29), від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 36), від 13 листопада 2008 року у справі «Кушнаренко проти України» (Kushnarenko v. Ukraine, заява № 18010/04, § 19), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukrainе, заява № 36545/02, § 55), від 10 серпня 2006 року у справі «Кухарчук проти України» (Kukharchuk v. Ukrainе, заява № 10437/02, § 33), від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України» (Smirnova v. Ukraine, заява № 36655/02, § 66) та інші).
 
Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи ЄСПЛ (до прикладу, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції») виробив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмета розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Таким чином, розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених вище критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19).
 
Аналіз практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
 
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
 
Поняття розумних строків розгляду справи в контексті статті 6 Конвенції нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право ЄСПЛ є «автономним» і його тлумачення Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.
 
У пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 рік) з урахуванням положень статті 6 Конвенції, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.
 
Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи, то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядатиме справу про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, має бути обмеженою та враховувати неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи.
заВелика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) (див., наприклад, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 62-65), від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункти 24-26), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 21)).
 
Апеляційний суд погоджується, що скарги ОСОБА_1 від 27 листопада 2017 року та від 27 грудня 2017 року на рішення Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві перебували у провадженні зі значним перевищенням строку, визначеного ст. 450 ЦПК України для розгляду даних скарг, та очевидно не співмірним з граничним строком розгляду скарг.
 
Апеляційний суд враховує, що заподіяння позивачу моральної шкоди останній пов`язував саме з тривалим невиконанням судового рішення від 28 грудня 2013 року у справі № 1423/18836/2012 в зв`язку з надмірною тривалістю судового розгляду його скарг на рішення державного виконавця. 
 
Разом із тим, на переконання апеляційного суду, позивачем не доведено наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між тривалістю розгляду судом скарг ОСОБА_1 та невиконанням рішення від 28 грудня 2013 року, оскільки, оскаржуючи в суді дії та рішення державного виконавця, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості звернутися до органів виконавчої служби або приватного виконавця з новою заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 05 березня 2013 року, і тривалість розгляду судом скарг ОСОБА_1 на ці обставини не впливає.
 
Крім того, виконання судових рішень, в тому числі рішення у справі № 1423/18836/2012, законом покладено на органи державної виконавчої служби та приватних виконавців, а не на суд.
 
Також позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, хвилювання, погіршення сну, підвищення тиску, про що ним зазначено у позові, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між моральними стражданнями та надмірною тривалістю судового розгляду його скарг на рішення державного виконавця, або невиконанням судового рішення від 28 грудня 2013 року у справі № 1423/18836/2012.
 
Таким чином, ОСОБА_1 не доведено повного складу деліктної відповідальності при заподіянні моральної шкоди, в зв`язку з чим апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість вимог про відшкодування моральної шкоди.
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що вимоги позову про визнання протиправною бездіяльності Держави України під час розгляду Центральним районним судом м. Миколаєва скарг ОСОБА_1 від 27 листопада 2017 року та від 27 грудня 2017 року на дії та бездіяльність Центрального ВДС у м. Миколаєві взагалі не були розглянуті, з огляду на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року в позові відмовлено в цілому.
 
Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.
 
Разом із тим, відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції також зазначив, що позивачем було помилково визначено відповідача в особі Міністерства юстиції України, оскільки це суперечить конституційним гарантіям незалежності суддів і недопустимості впливу на них під час здійснення правосуддя, а тому залучення Міністерства юстиції України, як представника держави у даній категорії справ, призведе до неефективного захисту його прав та неповноти дослідження всіх обставин, на які посилається позивач, та може призвести до порушення принципу змагальності сторін, адже Мін`юст позбавлений об`єктивної можливості надавати пояснення по суті справи, а також подавати докази в спростування позиції позивача, оскільки не являється суб`єктом спірних правовідносин.
 
Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, враховуючи правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі № 461/1180/20-ц (провадження № 61-17373св23), у якій зазначено, що апеляційний суд, врахувавши правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), дійшов обґрунтованого висновку, що залучення до вирішення судового спору Міністерства юстиції України та незалучення органу, діями якого безпосередньо заподіяно шкоду позивачеві, не впливає на правильне визначення належного відповідача у справі, яким є держава, а не орган, діями якого, на переконання позивачів, заподіяно шкоду.
 
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2024 року у справі № 757/64895/21-ц (провадження № 61-18467 св 23) за позовом фізичної особи до Держави України в особі Міністерства юстиції України про визнання розгляду справи надмірним, відшкодування моральної шкоди, а саме, що відповідачем у подібних справах є саме Держава Україна, а невірне визначення органу, через який вона діє, не свідчить у даному випадку про неналежність складу відповідачів.
 
Крім того, відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність документального підтвердження протиправних дій судової влади (судові рішення, якими встановлено даний факт, рішення Вищої ради правосуддя), в зв`язку з чим суд поставив під сумнів завдання шкоди позивачу, доводи якого ґрунтуються на власних переконаннях, однак поза увагою суду залишилась наявність в матеріалах справи копії рішення Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 25 листопада 2020 року.
 
Даним рішенням розглянуто скаргу ОСОБА_1 на дії судді Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_2 під час розгляду справи № 1423/19575/2012, та встановлено, що скарга ОСОБА_1 перебувала у провадженні судді 403 дні, що майже в 40 разів перевищує строк, визначений ст. 450 ЦПК України для розгляду даної скарги та очевидно не співмірним з граничним строком розгляду скарги. За наслідками розгляду скарг, в тому числі скарги ОСОБА_1 , Третя дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя дійшла висновку, що неефективне та несумлінне використання суддею ОСОБА_2 своїх процесуальних повноважень, невжиття ним належних і дієвих заходів для забезпечення розгляду справ у розумний строк призвели до безпідставного затягування розгляду справ, несвоєчасного надання копій судових рішень для їх внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень, та про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, застосувавши до нього стягнення у виді подання про звільнення його з посади судді (а. с. 106 - 109 т. 1).
 
Таким чином, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, в наведеній частині не відповідають обставинам справи.
 
Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові в зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю, однак висновки суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення щодо додаткових підстав відмови у позові в зв`язку з неналежністю відповідача, а також про відсутність документального підтвердження протиправних дій судової влади (зокрема рішення Вищої ради правосуддя), не відповідають обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення у відповідній частині, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній  скарзі.
 
Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив постановити окрему ухвалу та направити її для виконання до Кабінету Міністрів України в зв`язку з тим, що останній має право ініціювати перед Верховною Радою України прийняття законів і запровадити дієвий механізм для здійснення судового контролю та порядок звернення особи до суду з позовом проти держави, конкретно прописавши це в ст. 170 ЦК України, ст. 58 ЦПК України.
 
Відповідно до ч. 1 - 5 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
Суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення.
Суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправильного перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
 
Враховуючи, що ОСОБА_1 не наведено жодної з передбачених законом підстав для постановлення окремої ухвали, та оскільки у поданому ним клопотанні ставиться питання не про усунення порушення законодавства, а про прийняття нового закону, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для постановлення окремої ухвали.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
            
Повний текст постанови складено 10 липня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.