Справа № 127/5418/24
Провадження № 22-ц/801/1288/2025
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року	Справа № 127/5418/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого – Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,
за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ),
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про стягнення матеріальної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Сичука М.М., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про стягнення матеріальної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що вона являється рідною матір`ю ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Євпаторія, Автономна Республіка Крим, тобто на тимчасово окупованій території України. Зазначене підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 04 квітня 2023 року.
Позивач після смерті доньки є її спадкоємицею та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 152 від 19 січня 2024 року по спадковій справі № 4/2023, що видане приватним нотаріусом Стеблюк Н.В. є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , зокрема, автотранспортного засобу марки та моделі FIAT PUNTO 55 EL, VINZFA17600002275549, 1996 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .
Вважає, що у 2004 році ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) дійшли усної домовленості про ремонт та продаж вищезазначеного автомобіля, згодом ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) повідомив, що сам придбає вказаний автомобіль та зобов`язується оплатити вартість автомобіля, коли з даного автомобіля буде знятий арешт.
Відповідач тривалий час використовував автомобіль, однак грошові кошти за нього так і не віддав.
В подальшому позивач звернулася до правоохоронних органів, внаслідок чого було порушено кримінальне провадження № 12021025050000028 від 06 лютого 2021 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Як стверджує позивач, ОСОБА_2 віддав дізнавачу СД ВП № 1 ВРУП ГУНП у Вінницькій області ключі від автомобіля. 
Покликається на те, що стан автомобіля на час його повернення не відповідав тому, що був у квітні 2007 року, коли автомобіль було забрано відповідачем.
Водночас у кримінальному провадженні № 12021025050000028 було проведено судову автотоварознавчу експертизу. Згідно висновку експерта від 16 грудня 2021 року за № 8336/21- 21: середня ринкова вартість аналогічного, технічно справного автомобіля, складає 5 105,00 доларів США, що згідно курсу НБУ на дату виходу даного бюлетеня 5,05 грн. за 1 долар США, 25 780,25 гривень.
Ринкова вартість автомобіля, згідно технічного стану, що можливо встановити по наданих фотознімках та опису місця огляду події, станом на 01 вересня 2007 року, складала 18 304,15 грн.
Позивач вважає, що ОСОБА_2 завдав позивачу матеріальну шкоду, оскільки автомобіль було доведено ним до занедбаного стану, який не відповідає стану, у якому відповідач отримав даний автомобіль.
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, в якому вона просила стягнути з ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) на її користь відшкодування матеріального збитку, завданого автотранспортному засобу марки та моделі FIAT PUNTO 55 EL, VINZFA17600002275549, 1996 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .
26 лютого 2025 року подала заяву про уточнення суми відшкодування судових витрат, в якій просила стягнути на користь позивача нанесену матеріальну шкоду в загальній сумі 124 335,40 гривень відповідачем, який пошкодив автомобіль, до непридатного стану, понесені позивачем, судові витрати в сумі 1500,00 грн., 4775,40 грн. вартості проведеного експертного дослідження та витрати на правничу допомогу в сумі 22284,00 грн, що разом становить 124335 гривень 40 копійок.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) про стягнення матеріальної шкоди відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 124335,40 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що автомобіль не відповідає стану, у якому відповідач його отримував, а тому є факт завдання останнім матеріальної шкоди. Покликається на те, що сам відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував факт користування спірним автомобілем. Також вважає місцевим судом належним чином не взято до уваги, що у діяльності відповідача існують шахрайські дії відносно ОСОБА_4 . Вважає, що судом взагалі не досліджено та не оцінено дані викладені у висновку експерта.
Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що позивач згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , виданим 21 лютого 1979 року, являється рідною матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Євпаторія, Автономна Республіка Крим, тобто на тимчасово окупованій території України. Зазначене підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 04 квітня 2023 року.
Позивач після смерті доньки як спадкоємиця та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом № 152 від 19 січня 2024 року по спадковій справі № 4/2023, що видане приватним нотаріусом Стеблюк Н.В. прийняла у спадщину, зокрема, автотранспортний засіб марки та моделі FIAT PUNTO 55 EL, VINZFA17600002275549, 1996 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрованого ТЦС 0541, від 07 серпня 2006 року, згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій області 29 травня 2023 року.
Також судом попередньої інстанції в ході розгляду справи було досліджено матеріали кримінального провадження № 12021025050000028 від 06 лютого 2021 року, згідно якого встановлено, що воно було порушено за зверненням позивачки за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, проте на підставі постанови старшого дізнавача СД ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Палаш Ю.С., від 16 жовтня 2023 року, кримінальне провадження № 12021025050000028 від 06 лютого 2021 року закрито у зв`язку з тим, що встановлена відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 190 КК України.
Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/102-24/19645-АВ від 16 січня 2025 року, який проведена на виконання вимог ухвали суд від 21 серпня 2024 року, та за результатами проведення судової автомобільно-товарознавчої експертизи визначено, що середня ринкова вартість технічно-справного автомобіля FIAT PUNTO 55 EL, VINZFA17600002275549, 1996 року випуску, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_4 від 21 жовтня 2004 року, станом на день проведення експертизи, а саме 16 січня 2025 року могла становити 73 960 гривень, а вартість автомобіля, який потребує відновлювального ремонту (залишків автомобіля), станом на день проведення експертизи, могла становити 21 816 гривень.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 179 ЦК України передбачено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Аналіз вказаних положень статей 11 та 1166 ЦК України та висновків Верховного Суду дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
Зобов`язання про відшкодування шкоди – це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Отже, для відшкодування завданої майнової шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність усіх зазначених умов є обов`язковою для ухвалення судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за завдану шкоду. У цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Водночас відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).
Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди у позадоговірних (деліктних) зобов`язань.
Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.
Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.
Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за завдану шкоду.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
Особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.
Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди, її розмір, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненою шкодою.
Аналогічний правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та постановах Верховного Суду: від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14-ц, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16, від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15-ц та від 02 грудня 2020 року у справі № 754/16146/17.
Розглядаючи спір про відшкодування завданої шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками.
До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, а відповідач має спростувати наявність своєї вини.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності).
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, поданої апеляційної скарги та наданих пояснень, позивачем не надано будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів належного технічного стану транспортного засобу марки та моделі FIAT PUNTO 55 EL, VINZFA17600002275549, 1996 року випуску, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_2 на момент його отримання відповідачем у 2007 році так і пошкодження та/або приведення у неналежний стан на час повернення позивачу, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на копію письмових пояснень відповідача наданих в рамках кримінального провадження, в яких останнім повідомлено, що між ним та донькою позивача була усна домовленість про купівлю-продаж спірного автомобіля, як тільки буде знятий арешт на нього. Проте на його прохання про приведення документів у відповідність донька позивача не відповідала. Поряд з цим в наданих поясненнях ОСОБА_2 також повідомив, що він іноді використовував автомобіль, однак в 2015 році декілька разів був зупинений працівниками поліції, якими було складено протоколи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. З цих підстав ним було прийнято рішення залишити автомобіль в гаражі до моменту можливості його придбання.
Вказані обставини, зокрема, щодо наявності арешту на спірний автомобіль та неможливості його придбання відповідачем підтверджується, зокрема, ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2020 року, якою вказаний арешт було скасовано.
Відтак, у суду відсутні сумніви щодо неправомірності поведінки відповідача, його вині в заподієній шкоді, наявністю такої шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.
Натомість позивач також не довів того, що у відповідача дійсно наявна шкода, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
З огляду на викладені обставини справи, місцевий суд, прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із його недоведеністю.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував факт користування спірним автомобілем не підтверджує факту пошкодження та/або приведення такого у неналежний стан.
Покликання в апеляційній скарзі на те, що місцевим судом належним чином не взято до уваги, що у діяльності відповідача існують шахрайські дії відносно ОСОБА_4 , що підтверджується відкритим кримінальним провадженням є неспроможним, оскільки кримінальне провадження № 12021025050000028 від 06 лютого 2021 року, закрито у зв`язку з встановленою відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 190 КК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом взагалі не досліджено та не оцінено дані викладені у висновку експерта не заслуговують на увагу, оскільки в указаному експертному висновку відсутні дані щодо можливого пошкодження спірного автомобіля, а тому експертний висновок в даному випадку не може бути належним та допустимим доказом про що також зазначено місцевим судом в оскаржуваному рішенні.
Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                 О.Ю. Береговий

Судді:                                         О.В. Ковальчук

       О.С. Панасюк