КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 752/14408/20
провадження № 22-ц/824/8288/2025
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
17 червня 2025 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І., 
при секретарі  Черняк Д. Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року в складі судді Плахотнюк  К. Г.,
встановив:
 
25.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Посилався на  ті підстави, що   перебував в зареєстрованому  шлюбі  з  відповідачкою з  02 вересня  2000  року.  
В шлюбі  народилися діти:   син  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 .    
Рішенням  Голосіївського  районного  суду  міста Києва  від  13 березня  2020  року (справа №752/24341/19)  шлюб  між ними розірвано.  
З травня  2020  року  діти проживають  разом з ним за адресою:  АДРЕСА_1 та знаходяться на його утриманні. 
16 березня 2020 року  він  звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання  дітей разом з ним. 
Враховуючи те, що ОСОБА_2 не надає кошти для потреб  дітей, які проживають разом з ним, просив стягнути з ОСОБА_2    аліменти  на його користь на утримання двох дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  у розмірі 1/3 частки з усіх видів її заробітку (доходу)  щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду.  Допустити негайне  виконання  рішення  суду.
11.01.2021  ОСОБА_2 звернулася до  суду  з зустрічним позовом,  в якому просила  стягнути  з  ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,   у загальному розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу)  відповідача щомісячно, починаючи з 11 січня  2021 року.
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначила, що місце проживання   дітей  зареєстровано  разом з нею  за адресою:  АДРЕСА_2 .
12 травня  2020 року  ОСОБА_1 самоуправно змінив місце проживання дітей, розмістивши дітей за  адресою:  АДРЕСА_1 . 
Вважає, що  самоуправна  зміна  місця перебування  дітей була  вчинена   ОСОБА_1   з метою створення  передумов для  подання  завідомо  безпідставного  позову   штучного  характеру про стягнення  аліментів. 
Протягом травня  2020  року - вересня  2020  року  нею  здійснювалися витрати   на  продукти,  одяг, взуття,  іграшки,  гаджети,  канцтовари, ліки,  вітаміни тощо.
ОСОБА_1 дітей не утримує, що  є підставою  для  відмови в задоволенні  первісного  позову  про  стягнення  аліментів та задоволення  зустрічного позову. 
Ухвалою  Голосіївського  районного  суду  міста Києва  від  15  липня  2021 року  зустрічну  позовну  заяву ОСОБА_2 про  стягнення  аліментів об`єднано в одне провадження   з   первісним позовом  ОСОБА_1 про стягнення  аліментів. 
08.09.2023  ОСОБА_2 звернулась до  суду  з заявою про  уточнення  позовних вимог.  Просила   стягнути  з  ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,   у загальному розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу)  відповідача щомісячно, починаючи з 30 серпня 2018 року.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти таких прожиткових мінімумів на кожну дитину щомісячно, починаючи з 25 липня 2020 року і до 02 вересня 2022 року включно.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  аліменти на утримання: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти таких прожиткових мінімумів на для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03 вересня 2022 року і до досягнення сином повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908  грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти таких прожиткових мінімумів на для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03 вересня 2022 року і до фактичного відібрання дочки від матері ОСОБА_2 для постійного проживання з батьком ОСОБА_1 , або ж до досягнення дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908  грн. 
Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
20.02.2025 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити її зустрічний позов з урахуванням  уточнених  позовних вимог.   Вирішити питання щодо відшкодування судових витрат. допустити негайне  виконання  судового  рішення  в межах суми платежу  за  один  місяць.   У задоволенні  позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити повністю.
Свої доводи мотивує тим, що   судом першої інстанції   не  було надано оцінки її доводам  та аргументам про те,  що   відповідач   ОСОБА_1 ,  будучи з  нею  у шлюбі, ухилявся  від виконання  своїх батьківських обов`язків щодо  матеріального  забезпечення  дітей,  досягти домовленості з ним про  участь  в утриманні  дітей не  вдалося,  що змусило  її  впродовж  2018 -2021  років звертатися до  суду  з позовом  про стягнення  аліментів  (справи №752/17799/18; 752/26588/19; 752/280/20). 
Долучені  нею до  клопотання  від  30.08.2023 докази свідчать про те,  що  вона  вживала  заходи щодо одержання  аліментів з відповідача, проте останній  ухилявся від  надання  матеріальної допомоги, весь тягар  по утриманню  дітей лягав на  її  плечі.  
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд не  переконався чи дійсно  останній  несе тягар  утримання  дітей одноособово.   Доказів фактичних  витрат на дітей не  представлено  і не  вбачається  у нього  достатнього  та стабільного  доходу  у період часу 2020-2022  років. 
Як убачається  з наданої  ДПС у м. Києві  інформації,  а також долучених  до  матеріалів справи  роздруківок  з "Опендатабот" чистий прибуток   ОСОБА_1 від діяльності його компанії  ТОВ  "Глобал  Компонентс" склав: 2020  рік - 66 300  грн; 2021 рік немає прибутку,  а лише  борг на суму 18 600  грн; 2022  рік - 28 400  грн. 
Зазначене  свідчить,  що ОСОБА_1 не мав постійного  стабільного  доходу щоб  утримувати  своїх дітей.  
Вона надала  докази про те,  що  одноособово   несе тягар  по утриманню дітей,  бо  працює державним службовцем та має  стабільний і достатній дохід.  
З декларації  про  її дохід  за аналогічний період  часу вбачається наступне:   2020  рік - 598 766  грн + готівка на суму 3 000 доларів США та 1 000  євро; 2021 рік - 584 581 грн; 2022  рік - 327 928  грн. 
Протягом  2017-2022  років вона  здійснювала   витрати на  домашнє обладнання,  ліки, одяг і взуття,  іграшки,  культурно-масові заходи,  оплачувала  перебування  дітей у навчальних  закладах освіти тощо.  Розуміючи, що  це  цілком нормально,   вона  навела приклади лише деяких  таких витрат,  що  підтверджується  відповідними квитанціями (  а.с. 188-193, 195-198, 200-206, 229-248  том 1,  а.с.  107-109  т.2).
Вказані  докази судом першої інстанції  не  взято  до уваги. 
Отже, у ОСОБА_1 не було правових підстав для звернення до суду з позовом про стягнення з неї  аліментів, оскільки останній не довів належними та допустимими доказами, що діти проживають з ним та постійно перебувають на його утриманні.
Суд першої інстанції порушив вимоги ст. 82 ЦПК України,  оскільки не взяв до уваги факти, які встановлені в іншому судовому рішенні, зокрема, у постанові Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2020 року у справі №752/26382/19, де  зазначено, що " ОСОБА_2 у повному обсязі матеріально забезпечує сім`ю".
В той же час, з матеріалів позовної заяви та додатків до неї не вбачається доходу ОСОБА_1 , відомості про місце роботи та заробітну плату, а додані до позову в якості доказів чеки, квитанції та квитки не підтверджують, що ці витрати здійснив ОСОБА_1 . 
Позивачем за первісним позовом не доведено, що син ОСОБА_3 після досягнення ним 14 років і до його повноліття постійно проживав із батьком та перебував на його утриманні, оскільки надані копії актів обстеження житлових умов за адресою АДРЕСА_1 є лише підтвердженням належних житлових умов у конкретному житлі і не є доказом грошового утримання дитини та постійного проживання саме з батьком.
До матеріалів справи  було приєднано  в якості доказів  договір  про  відкриття нею рахунку  " Юніор " у банку  "ПриватБанк", а також касові квитанції  її добровільних  поштових  грошових переказів  за 2021 -2022 роки на  утримання  сина  ОСОБА_3 , на  які суд першої інстанції  уваги не звернув. 
Судом першої інстанції не  вирішено питання  щодо  розподілу  судових витрат  на  правничу допомогу. 
20.05.2025 ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, який залишено  судом апеляційної інстанції  без  розгляду  з  огляду  на  пропуск встановленого строку  для  його  подання. 
В судовому засіданні в режимі відеоконференції  ОСОБА_2 апеляційну  скаргу  підтримала  та просила  її задовольнити. 
ОСОБА_1 просив в задоволенні  апеляційної скарги відмовити, а рішення  суду  першої інстанції  залишити без змін. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною першою статті 3 цієї Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх заміняють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.
Сімейним кодексом України визначено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина друга статті 150) та конкретизовано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;  мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів ( частина  друга  статті 182 ) ;  суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (  частина   третя статті 182).
Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Статтею 180 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
При визначенні   розміру  аліментів  суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;  3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (  частина перша статті 182 СК України).
Судом встановлено, що  ОСОБА_1   та ОСОБА_2   перебували в зареєстрованому  шлюбі  з  02 вересня  2000  року.  
В шлюбі  народилися діти:   син  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  та донька ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 .    
Рішенням  Голосіївського  районного  суду  міста Києва  від  13 березня  2020  року (справа №752/24341/19)  шлюб  між сторонами розірвано.  
В  березні  2020  року  ОСОБА_1   звернувся до  суду з позовом  до  ОСОБА_2   про  визначення  місця проживання  дітей разом з ним. 
15.05.2020 ОСОБА_2   звернулась  до  дільничного  інспектора  поліції  Голосіївського  УП  ГУНП  у м. Києві з заявою,  в якій повідомила  про те, що  12 травня  2020 року   вона  залишила  дітей на батька  ОСОБА_1 , який після розірвання  шлюбу   відмовився покинути їх  спільне   помешкання,   та   пішла  у  своїх справах.   Коли повернулась  додому о  16.40 год.  дітей не  було  вдома,  також не  було  їхніх речей,  зникли з квартири  деякі інші  речі.  Вона зателефонувала  синові ОСОБА_3 , якій не  відповів.   Батько  дітей відповів,  що діти знаходяться  з ним за адресою: АДРЕСА_1 та у подальшому діти будуть  проживати за  цією  адресою (а.с.  116  т.1). 
Розпорядженням  Солом`янської районної  в місті Києві  державної адміністрації  від  13.11.2020 року  №747   визначено  способи участі  ОСОБА_2 у спілкуванні  та вихованні  малолітньої  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та неповнолітнього  ОСОБА_5 , а саме:  першої  та третьої суботи місяця з 10:00  до 19:00 , другої  та четвертої  неділі  місяця з 10:00  до  19:00;  половину  осінніх,  зимових, весняних   канікул  та тридцять  днів літку для сумісного  відпочинку та оздоровлення  дітей за  попередньою домовленістю з батьком  дітей    ОСОБА_1 (а.с.46 т.1).
У березні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей разом із батьком.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено частково, визначено місце проживання доньки разом з батьком. В іншій частині позовних вимог із  ОСОБА_1  відмовлено. 
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2021 року заяву  ОСОБА_2  про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення. Заяву  ОСОБА_1  задоволено частково, стягнуто з  ОСОБА_2  29 000,00 грн витрат на правову допомогу.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року та додаткове рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2021 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 04 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року прийнято до розгляду й об`єднано в одне провадження зустрічну позовну заяву  ОСОБА_2 , у якій вона просила визначити місце проживання доньки до досягнення нею 14-річного віку разом з матір`ю.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей разом з батьком відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої доньки з матір`ю задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8  разом з матір`ю  ОСОБА_9  до досягнення дитиною 14-річного віку.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року заяву  ОСОБА_9  про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, стягнуто з  ОСОБА_1  158 406,90 грн витрат на правничу допомогу.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2024 року апеляційні скарги  ОСОБА_1 задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_8 разом з батьком. В іншій частині позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Судом  встановлено,  що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , працює в ТОВ «Глобал компонентс» на посаді директора.
ОСОБА_2 звільнена з займаної посади головного спеціаліста 16.03.2023, що підтверджується довідкою Верховного Суду № 62/0/20-23 від 02.06.2023.
Сторони у справі та їх діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .  
До вересня 2022 року  ОСОБА_2   проживала у вищевказаній квартирі.
ОСОБА_1 разом з дітьми фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 .  
У вересні  2022  року  ОСОБА_2 змінила місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 без згоди батька та вивезла її за межі України до Королівства Іспанія. 
У заяві від 21.11.2024 року  ОСОБА_1 вказував,  що  ОСОБА_2 насильно відібрала від нього дочку ОСОБА_11 і наразі дочка проживає з матір`ю за межами України, ним вживаються заходи щодо її повернення.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Ухвалюючи рішення  в даній справі,  суд першої інстанції виходив з того,    що  діти сторін у справі з травня 2020 року проживали з батьком, останній виконував усі обов`язки щодо виховання і розвитку дітей та їх забезпечення, а з третього вересня 2022 року малолітня дочка ОСОБА_12 проживає з матір`ю, відповідно перебуває на її утриманні.
ОСОБА_2 не довела,  що  в період з  25 липня  2020 року  і до 02  вересня  2022 року  діти проживали не з батьком,  а разом з нею та перебували на  її  утриманні.  Остання  також не довела, що  після  02 вересня  2022  року  і до  досягнення  сином   ОСОБА_3   повноліття останній  продовжував перебувати  на  її  утриманні.  
Колегія суддів погоджується  з оцінкою  суду  першої інстанції   наданим  ОСОБА_2   квитанціям на  підтвердження  тієї обставини, що протягом  2017 - 2022  років вона  здійснювала  витрати  на  утримання  дітей, як неналежним доказам по справі.
Судові   рішення  у справах  №752/17799/18 (  позовну  заяву  про  розірвання  шлюбу,  визначення  місця проживання  дітей та батьків,  стягнення  аліментів повернуто   позивачці разом  із  доданими до  неї  додатками) , №752/26588/19(  позовну  заяву  про  визначення  місця проживання  дітей та стягнення  аліментів повернуто  позивачці разом із доданими до  неї  матеріалами)  та № 752/280/20 (заяву  про  видачу судового  наказу про стягнення  аліментів повернуто  заявнику) не  підтверджують  ту обставину,  що  ОСОБА_1 ухилявся від  виконання  своїх батьківських обов`язків щодо  матеріального  забезпечення  дітей, а весь тягар  по утриманню  дітей лягав на  її плечі. 
Матеріали справи  містять  докази фактично  понесених  ОСОБА_1   витрат  на  харчування  дітей в дошкільному  закладі  в  період з вересня  2020 року  по квітень 2021  року,  на  медичні послуги в червні  та серпні  2020  року тощо. 
Відомості про  доходи ОСОБА_1 у виді заробітної плати та дивідендів, отриманих за  період   з третього кварталу 2020 року по третій квартал 2021 року  від Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал Компонентс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "НД Продакшн",  відображені в Державному  реєстрі фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що   у ОСОБА_1 в період часу 2020 -2022  років не  було  достатнього  доходу  не  можуть слугувати   достатньою  підставою для  її задоволення. 
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Щодо  розподілу  судових витрат на правничу допомогу,  понесених  в суді першої інстанції.
Частиною першою, третьою статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Як вбачається  зі змісту оскаржуваного  судового  рішення,    судом  першої інстанції  не  вирішувалось  питання  про  судові витрати на правничу допомогу,  а тому   підстави  для   ухвалення  відповідного  рішення  про  їх розподіл  судом апеляційної інстанції  відсутні. 
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що апеляційна  скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 353, 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне  судове рішення  складено  25.07.2025.
 
Суддя-доповідач                                                                             Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук