ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/17782/24                Головуючий суддя І інстанції Аркатова К. В.
Провадження № 22-ц/818/2557/25;
22-ц/818/2284/25                                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої внаслідок ДТП
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року                                                                                       м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого                Яцини В.Б.,
суддів колегії                Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бабаскіна Кирила Сергійовича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2025 року та на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2025 року у справі за заявою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Бабаскіна К.С. звернувся до суду з вказано позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду, яка заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 74600 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 07 листопада 2023 року о 10:00 год. у м. Харкові ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи вантажним автомобілем МАЗ 533603-220 (державний номер НОМЕР_1 ), виконуючи трудові обов`язки по вивезенню сміття з дворової території будинку 48 по проспекту Перемоги, рухаючись заднім ходом, не впевнившись в безпечності маневру, скоїв наїзд на припаркований автомобіль KIA SORENTO (державний номерний знак НОМЕР_2 ), який належить на праві власності Позивачу - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. 
Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року по справі № 638/17844/23 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вказана постанова набрала законної сили 12.12.2023 року. 
В силу вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала бо постанова суду, лише в питанні, чи мали місце дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
Фактичні обставини, встановлені вказаною вище постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року по справі № 638/17844/23 є преюдиційними і доведенню не підлягають. Так, третя особа - ОСОБА_5 працює (неофіційно) водієм сміттєвоза у підприємця ОСОБА_4 . 07 листопада 2023 року він виконував свої трудові обов`язки по вивезенню твердих побутових відходів за адресою місцезнаходження ОСББ «Олексіївський-5».
Представник позивача зазначає, що згідно з відповіддю ОСББ «Олексіївський-5» від 11.03.2024 року вбачається, що станом на 07 листопада 2023 року за адресою: м. Харків, проспект Перемоги, 48, вивезення твердих побутових відходів (сміття) здійснювалося фізичною особою-підприємцем – ОСОБА_4 , на підставі договору № 15/23 про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 01.01.2023 року. 
Так, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_4 , дата та номер запису про проведення державної реєстрації № 24800000000151103 від 07.08.2013 року, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 , здійснює діяльність: 38.21: «Оброблення та видалення безпечних відходів» (основний); 81.22 «Інша діяльність із прибирання будинків і промислових об`єктів»; 81.29 «Інші види діяльності із прибирання»; 43.31 «Штукатурні роботи»; 49.41 «Вантажний автомобільний транспорт»; 39.00 «Інша діяльність щодо поводження з відходами»; 38.11 «Збирання безпечних відходів». Таким чином, 07.11.2023 року ОСОБА_5 фактично перебував у трудових відносинах з відповідачем та завдав матеріальної шкоди автомобілю ОСОБА_2 виконуючи трудові обов`язки під час вивезення твердих побутових відходів з території ОСББ «Олексіївський-5».
Адвокат Бабаскін К.С. акцентує увагу, що згідно з договором № 080124 від 08 січня 2024 року з технічного обслуговування та ремонту автомобіля (укладеного між ФОП ОСОБА_6 та позивачем), актів виконаних робіт № ЛОТО-400091 від 29.03.2024 року, № ЛОТО-400376 від 13.06.2024 року, платіжних інструкцій № 0.0.3588669149.1, № 0.0.3783954815.1 загальна вартість відновлення автомобіля позивача «KIA SORENTO» (д.н.з. НОМЕР_2 ) після дорожньо-транспортної пригоди, спричиненої ОСОБА_5 , який фактично виконував трудові обов`язки та був найманим працівником фізичної-особи підприємця ОСОБА_4 , склала 74600 грн., що, у свою чергу, є сумою завданої матеріальної шкоди майну ОСОБА_2 та яка підлягає відшкодуванню з відповідача
Представник позивача, посилаючись на положення ст.ст. 22, 1166, 1172, 1192 ЦК України, звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 із вказаним позовом з матеріальною вимогою про відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2025 року заяву представника ФОП ОСОБА_4 адвоката – Корольчука Ю.В. задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат – Бабаскін Кирил Сергійович в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, а додаткове рішення скасувати.
Зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що позивачем не було доведено наявність трудових правовідносин між відповідачем та третьою особою ОСОБА_5 (безпосереднім винуватцем ДТП), відсутні для виникнення у відповідача деліктного зобов`язання, та, як наслідок, задоволення позовних вимог. З урахуванням доказів, які містяться в матеріалах справи, вважає, що Позивачем в повній мірі доведено наявність трудових правовідносин між Відповідачем та третьою особою ОСОБА_5 . До матеріалів справи додано пояснення третьої особи ОСОБА_5 , які надавалися ним співробітникам поліції після події ДТП та містилися у адміністративній справі про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. В цих поясненнях, наданих 07.11.2023, ОСОБА_5 вказує, що у АДРЕСА_2 , у дворі дома він збирав (вивозив) сміття на автомобілі МАЗ з державним номерним знаком НОМЕР_1 . Згідно із протоколом серії ААД № 603326, ОСОБА_5 керував вантажним автомобілем МАЗ н.з. НОМЕР_1 по дворовій території біля будинку АДРЕСА_2 . На схемі місця ДТП чітко відображено будинок АДРЕСА_2 . В цій же схемі місця ДТП, на її зворотній стороні вказано, що автомобіль МАЗ з номерним знаком НОМЕР_1 є вантажним сміттєвозом. Отже, даними документами підтверджується факт того, що ОСОБА_5 , не будучи власником вантажного автомобіля-сміттєвоза о 10 годині 00 хв. 07.11.2023 року вивозив сміття з двору будинку АДРЕСА_2 . Мабуть ОСОБА_5 просто так його звідти вивозив живучи у Покотилівці ще на автомобілі-сміттєвозі, який йому не належить (риторичне твердження). Далі, доказами трудових правовідносин слугує відповідь на адвокатський запит, надана ОСББ "Олексіївський-5" від 11.03.2024. 08 березня 2024 року представником Позивача, був підготовлений та направлений адвокатський запит до ОСББ «Олексіївський-5», що знаходиться за адресою: проспект Перемоги, 48, м. Харків, з метою отримання наступної інформації. Згідно наданої відповіді ОСББ «Олексіївський-5» від 11.03.2024 року вбачається, що станом на 07 листопада 2023 року за адресою: АДРЕСА_2 , вивезення твердих побутових відходів (сміття) здійснювалося фізичною особою- підприємцем – ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ), на підставі договору № 15/23 про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 01.01.2023 року (відповідь, копія договору та акти виконаних робіт додаються). А у відповідь на питання № 3 адвокатського запиту, ОСББ повідомило, що особисто ОСОБА_4 , ОСББ жодного разу не бачила за кермом вантажного автомобіля-сміттєвоза і що вивезення твердих побутових відходів на вантажних автомобілях-сміттєвозах здійснювалося постійно іншими водіями. Цим іншим водієм і був ОСОБА_5 , оскільки єдиним суб`єктом підприємницької діяльності, який має право на вивизення сміття за адресою: АДРЕСА_2 і надає такі послуги за договором, є ФОП ОСОБА_4 - наш Відповідач, який сам сміття не вивозить, а вивозить його за допомогою не офіційно працевлаштованих водіїв. З іншими суб`єктами підриємницької діяльсності, ОСББ "Олексіївський-5", договорів на вивизення твердих побутових відходів не укладало. ОСББ працює з цього питання виключно із ФОП ОСОБА_4 . Тоді питання риторичне, що ж тоді на АДРЕСА_2 робив ОСОБА_5 , керуючи автомобілем-сміттєвозом? А він вивозив сміття на виконання вимог договору між ОСББ "Олексіївський-5" та ФОП ОСОБА_4 . Більше того, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_4 , дата та номер запису про проведення державної реєстрації № 24800000000151103 від 07.08.2013 р., адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 , здійснює діяльність: 38.21 Оброблення та видалення безпечних відходів (основний); 81.22 Інша діяльність із прибирання будинків і промислових об`єктів; 81.29 Інші види діяльності із прибирання; 43.31 Штукатурні роботи; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 39.00 Інша діяльність щодо поводження з відходами; 38.11 Збирання безпечних відходів. Таким чином, вважаємо, що Позивач надані всі можливі докази того, що 07.11.2023 року ОСОБА_5 фактично перебував у трудових відносинах з Відповідачем та завдав матеріальної шкоди автомобілю ОСОБА_2 виконуючи саме трудові обов`язки під час вивезення твердих побутових відходів з території ОСББ «Олексіївський-5», і що саме Відповідач повинен відшкодувати завдані своїм працівником збитки автомобілю ОСОБА_2 .
Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомлення учасників справи. 
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга на рішення та додаткове рішення не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення та додаткове суду першої інстанції у повній мірі відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність трудових правовідносин між відповідачем ФОП ОСОБА_4 та третьою особою ОСОБА_5 (безпосереднім винуватцем ДТП), суд не вбачає підстав для констатації виникнення у відповідача деліктного зобов`язання, та, як наслідок, задоволення позовних вимог. Позов пред`явлено до неналежного відповідача.
Частково задовольняючи заяву щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та стягуючи з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням складності та категорії справи (захист прав споживача), обсягу доказів, суд вважає, що розмір витрат на послуги адвоката зі складання відзиву на позовну заяву (40000 грн) є завищеним та не відповідає обсягу і складності виконаної роботи.
Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права.
Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду".
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі N 6-108цс13, підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі N 373/1773/18-ц (провадження N 61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі N 501/2298/16-ц (провадження N 61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі N 534/872/16-ц (провадження N 61-11969св18).
При цьому під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела(постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17).
Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Аналіз змісту глави 82 ЦК України підтверджує, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
За правилами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до вимог статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.
Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
                                              
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, провадження № 14-497цс18, зазначено, що аналізуючи норми статей 1172 та 1187 ЦК України можна дійти висновку, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки – роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Враховуючи вищевикладене, перебування водія, з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода, у трудових правовідносинах з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, та виконання водієм своїх трудових (службових) обов`язків під час дорожньо-транспортної пригоди входить до предмету доказування в даній справі.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами (ст. 77 – 80 ЦПК України).
Відповідно до п. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані і такі, що суперечать стандарту доказування, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безперечно прийнято припущення відповідача про те, що ОСОБА_5 не перебував з ФОП ОСОБА_4 у трудових відносинах, однак в той же час залишив без уваги доводи позивача, що ОСОБА_5 у трудових відносинах з відповідачем все ж таки перебував.
Зважаючи на концепцію негативного доказу, з огляду на те, що тягар доказування зазначеної обставини покладено саме на позивача, відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що відповідачем не доведено того, що ОСОБА_5 нібито не перебуває в трудових правовідносинах з ФОП ОСОБА_4 ..
На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, ним надано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року по справі № 638/17844/23, якою підтверджується, що 07 листопада 2023 року о 10:00 год. у м. Харкові ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи вантажним автомобілем МАЗ 533603-220 (державний номер НОМЕР_1 ), виконуючи трудові обов`язки по вивезенню сміття з дворової території будинку АДРЕСА_2 , рухаючись заднім ходом, не впевнившись в безпечності маневру, скоїв наїзд на припаркований автомобіль KIA SORENTO (державний номерний знак НОМЕР_2 ), який належить на праві власності Позивачу - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та інші документи.
Разом із тим, зазначені документи не містять інформації щодо предмета доказування, а саме перебування особи, винної у скоєнні ДТП – ОСОБА_5 у трудових відносинах з відповідачем ФОП ОСОБА_4 , а також завдання шкоди ОСОБА_5 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, а тому не можуть вважатися належними доказами для підтвердження цієї обставини.
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, що у схемі місця ДТП, та протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №603326, зазначено, що транспортний засіб МАЗ н.з. НОМЕР_1 є вантажним сміттєвозом під керуванням ОСОБА_5 , який виконував роботи з вивозу сміття, що, на думку позивача, мало підтверджувати б те, що ОСОБА_5 перебував за адресою вчинення місця ДТП за його участі в зв`язку з виконанням трудових обов`язків як необгрунтовані.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, перебування водія ОСОБА_5 у трудових правовідносинах та виконання ним трудових обов`язків під час вчинення ДТП не входило до предмету доказування в справі № 638/17782/24, і ці обставини відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України не можуть доказуватися на підставі процесуальних документів справи про адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд не приймає як такі, що ґрунтуються на припущеннях про наявність трудових правовідносин між відповідачем і третьою особою, та суперечать ч. 1 ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, доводи апеляційної скарги, що у суду першої інстанції були підстави для самостійного витребування відповідних доказів в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України.
Враховуючи наведене, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що судом не з`ясовано, на якій правовій підставі ОСОБА_5 на момент ДТП здійснював керування транспортним засобом МАЗ НОМЕР_1 , який належить ФОП ОСОБА_4 , оскільки ці обставини підлягали встановленню на підставі доказів, наданих самим позивачем ОСОБА_2 .

Оскільки під час розгляду справи позивачем не доведено факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, зокрема, не надано доказів перебування особи, винної у скоєнні ДТП – ОСОБА_5 у трудових відносинах з відповідачем ФОП ОСОБА_4 , а також завдання шкоди ОСОБА_5 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, і оскільки відповідачем зазначені обставини не визнавалися, навпаки заперечувалися у відзиві на позовну заяву (а.с.60-62), то суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 1172 ЦК України, для покладення на ФОП ОСОБА_4 , відповідальності за завдану ОСОБА_5 шкоду.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не був позбавлений можливості доводити перед судом переконливість своїх доводів, надавши до позовної заяви відповідні докази, однак зазначеною процесуальною можливістю не скористався.
Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами і доповненнями) під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.
У постанові Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 344/9800/20 (провадження № 61-10605св23) зроблено висновок, що «обов`язок відшкодувати завдану шкоду, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача незалежно від наявності вини».
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не суперечить правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 686/20281/21, про те, що шкода, в тому числі моральна, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, який виконував трудові обв`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Апеляційний суд звертає увагу, що доказів неправомірного заволодіння водієм ОСОБА_5 транспортним засобом, належним ОСОБА_7 (а.с.14 на зв.) чи відповідачу ФОП ОСОБА_4 , позивачем надано не було.
Апеляційний суд також звертає увагу, що в розумінні ч. 2 ст. 1187 ЦК України відповідною правовою підставою володіння транспортним засобом особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати заподіяну цим транспортним засобом шкоду, є не лише право власності, а й інше речове право, договір підряду, оренди тощо, про що безпосередньо зазначено в цій статті, а відтак, саме лише зазначення в схемі місця ДТП, що власником вантажного автомобіля МАЗ 533603-220 (державний номер НОМЕР_1 ), не може бути беззаперечною підставою для покладення на нього відповідальності, передбаченої ч. 4 ст. 1187 ЦК України, щодо спільного відшкодування шкоди разом з винною особою.
Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що «визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).
Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.
Отже, неналежний відповідач – це особа, притягнутий         позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.
Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив, на якій правовій підставі ОСОБА_5 на момент здійснення дорожньо-транспортної пригоди керував транспортним засобом МАЗ н.з. НОМЕР_1 , є безпідставні.
Згідно пункту 2.2 Правил дорожнього руху України власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Аналіз змісту наведеного пункту Правил дорожнього руху і частини другої статті 1187 ЦК України у їх взаємозв`язку приводить до висновку, що коли особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником, то саме ця особа є володільцем транспортного засобу і буде нести відповідальність за завдання шкоди.
З огляду на встановлені обставини справи, зміст та характер відносин сторін, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що належним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди є саме водій ОСОБА_5 , який позивачем до участі в справі як відповідач не залучався.
При цьому позивачем ОСОБА_5 зазначено третьою особою у справі і суд позбавлений можливості задовольнити позов до нього.
Суд апеляційної інстанції, в силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, зокрема щодо залучення до участі у розгляді справи належного відповідача.
При цьому, позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом з правильно визначеним ним суб`єктним складом учасників справи відповідно до сформульованих позовних вимог, які відповідатимуть передбаченому законом способу захисту відповідного права або законного інтересу.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Що стосується оскарження додаткового рішення щодо судових витрат, то з матеріалів справи вбачається наступне.
Згідно ст. 133 ЦПК України до складу судових витрат входять витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Статтею 141 ЦПК визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Слід відзначити, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені (постанова ВП ВС від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16).
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з вимогами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-цта в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі№ 922/445/19міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі№ 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі№ 673/1123/15-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ФОП ОСОБА_4 представляв адвокат Корольчук Ю.Ю. на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 листопада 2024 року, ордеру серія ВК № 1151061 від 19 листопада 2024 року.
Відповідно до наданого суду акту надання правової (правничої) допомоги до вказаного вище договору загальна вартість правової допомоги, наданої бюро (АО «ЛІГАЛ ЕЙД «КОРОЛЬЧУКА») становить 40000 грн. 00 коп.
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі№ 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Як вбачається з матеріалів справи, обсяг правничої допомоги, наданої ФОП ОСОБА_4 його представником, фактично обмежується складанням відзиву на позовну заяву.
Подання заяви про розгляд справи без участі позивача та клопотання про долучення доказів щодо розміру витрат на правничу допомогу є правом сторони, та покладення на іншу сторону витрат на оплату послуг адвоката зі складання таких документів суперечить принципу справедливості. Заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню. Такий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року по cправі № 910/9714/22.
З урахуванням складності та категорії справи (захист прав споживача), обсягу доказів, суд вважає, що розмір витрат на послуги адвоката зі складання відзиву на позовну заяву (40000 грн) є завищеним та не відповідає обсягу і складності виконаної роботи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу у відповідності до вимог ст.ст. 134-137 ЦПК України підлягають частковому задоволенню у розмірі 10000,00 грн, співмірному з обсягом фактично наданої правничої допомоги.
Наявними у справі доказами підтверджені понесені відповідачем витрати, які частково відшкодував суд у своєму додатковому рішенні, доводи скарги про їх недоведеність належним чином не обґрунтовані та спростовуються вказаними висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на наявних у справі документами, які позивачем належним чином не спростовані. Наведені з цього приводу висновки суду належним чином вмотивовані та доводами скарги не спростовуються.
Доводи скарги вказаних висновків суду не спростовують.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу на рішення та на додаткове рішення суду без задоволення, а оскаржувані рішення без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката – Бабаскіна Кирила Сергійовича – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2025 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 07 липня 2025 року.
Головуючий                                                                         В.Б.Яцина.

Судді                                                                                        Н.П.Пилипчук.

                                                                       О.Ю.Тичкова.