УХВАЛА                                                                                       
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2025 року
м. Київ
справа № 725/1415/23                                                                                     
провадження № 51- 2614 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 січня 2025 року та  ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 04 квітня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 січня 2025 року ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого  ч. 4 ст. 189 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, належного йому на праві приватної власності.
Згідно з вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що наприкінці червня 
2022 року, точну дату та час під час слідства не встановлено, достовірно знаючи про дію правового режиму воєнного стану на території України, переслідуючи корисливу мету, направлену на заволодіння коштами ОСОБА_6 , шляхом вимагання, знаходячись біля КНП «Міська дитяча клінічна лікарня» на вул. Буковинська, 4, у 
м. Чернівці, висунув незаконну вимогу ОСОБА_6 про передачу йому грошових коштів у сумі 12 000 доларів США з погрозою, у разі несплати вказаних коштів, розповсюдження фотознімків та відеозаписів інтимного характеру, пов`язаного з приватним життям ОСОБА_6 , які були у його розпорядженні у результаті здійснення відео- та фотозйомки інтимних відносин між ним та потерпілою, без її відома та згоди, в період їх попереднього спілкування.
У подальшому, 30 серпня 2022 року, близько 12:00, ОСОБА_5 , з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на заволодіння коштами ОСОБА_6 , вирішив вплинути на потерпілу через її батьків - ОСОБА_7 та 
ОСОБА_8 , для чого зустрівся з ними у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Під час спілкування з батьками потерпілої, ОСОБА_5 , повідомив їм про те, що мав тривалі інтимні стосунки з їх донькою ОСОБА_6 , під час яких витратив на її утримання значну суму коштів і вважає, що ці кошти мають бути йому повернуті. При цьому, ОСОБА_5 , продемонстрував матері потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 фотознімок із зображенням оголеної ОСОБА_6 , погрожуючи розголосити ці відомості третім особам у разі несплати грошових коштів в сумі 12 000 доларів США.
Надалі, того ж дня, близько 16:00, ОСОБА_5 , разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , приїхали у м. Чернівці, де неподалік КНП «Міська дитяча клінічна лікарня», що на вул. Буковинська, 4, зустрілись із ОСОБА_6 . Під час їх спільної розмови, ОСОБА_5 , на прохання ОСОБА_7 , погодився зменшити розмір незаконної вимоги до ОСОБА_6 з 12 000 доларів США до 6 000 доларів США, при цьому домовившись про подальшу передачу йому грошових коштів у сумі 1 500 доларів США та систематичну сплату потерпілою грошових коштів в сумі 6 000 грн щомісяця впродовж наступних двох років.
У подальшому, 17 вересня 2022 року, близько 14:20, ОСОБА_6 , побоюючись розповсюдження ОСОБА_5 фотознімків та відеозаписів інтимного характеру, пов`язаного з її приватним життям, сприймаючи його погрози як реальні, знаходячись в салоні автомобіля марки «FORD RANGER», д.н.з. НОМЕР_1 , що був припаркований між будинками № 92 та № 94 на пр. Незалежності у м. Чернівці, передала ОСОБА_5 10 000 грн, після чого останній вказав про необхідність передачі йому решти суми в найкоротший строк та при цьому продемонстрував наявність у нього фотознімків та відеозаписів інтимного характеру із зображенням потерпілої та наголосив про можливість їх розповсюдження у разі ненадання всієї суми грошових коштів.
Надалі, 26 вересня 2022 року, близько 14:15, ОСОБА_6 , побоюючись розповсюдження ОСОБА_5 фотознімків та відеозаписів інтимного характеру, пов`язаного з її приватним життям, сприймаючи його погрози як реальні, знаходячись в салоні автомобіля марки «FORD RANGER», д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований позаду будинку № 8 по вул. Чехова, у м. Чернівці, передала 
 ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 10 000 грн, після чого, останнього було затримано в порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 04 квітня 2025 року,  апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок стосовно останнього - без змін.
У касаційній скарзі захисник порушує питання про перегляд постановлених стосовно ОСОБА_5 судових рішень у касаційному порядку, зокрема, з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону танеправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.Вважає, що у діях її підзахисного відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК. Обґрунтовуючи свої вимоги наводить доводи щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що судом, на підтвердження винуватості засудженого в основу вироку покладено недопустимі докази, з огляду, зокрема, на те, що під час проведення НСРД потерпіла навмисно ставила йому провокативні запитання. Стверджує, що засуджений не здійснював вимагання коштів у потерпілої, натомість, між ними існували цивільно-правові відносини, а саме, усна домовленість. Крім того, зазначає, що суд безпідставно частково задовольнив цивільний позов потерпілої про відшкодування моральної шкоди, оскільки остання не надала жодних доказів, щодо завданих їй моральних страждань.
Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі. 
Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні  інкримінованого кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень  ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
Як убачається з наявної у Суді копії вироку, місцевий суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, зокрема, на підставі: показань потерпілої ОСОБА_6 , яка вказала, що мала інтимні стосунки з ОСОБА_5 , він утримував її фінансово, а після того як вона повідомила його про завершення стосунків, він поставив питання про повернення цих коштів та в разі їх неповернення погрожував розповсюдити фото і відео інтимного характеру за участі потерпілої, які були зняті без її згоди; показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 - батьків потерпілої, про те, що ОСОБА_5 приїхав додому до матері потерпілої та висловив вимогу надати йому кошти в сумі 12 000 доларів США, яку згодом зменшив до 6000 доларів США, при цьому показав їй відеозапис інтимного характеру, де зображена її донька, та погрожував розповсюдити ці матеріали; показань свідка ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_5 розповідав, що 
ОСОБА_6 позичала в нього кошти та мала велику заборгованість, просив допомогти її знайти, хотів показати відео за участю потерпілої, повідомив, що звернеться до її батьків; показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про те, що позичали ОСОБА_5 кошти в сумах 1000 євро та 2000 доларів США та знали про його стосунки з ОСОБА_6 ; протоколу огляду та прослуховування аудіозаписів розмови ОСОБА_5 та потерпілої, що були записані на диктофон ОСОБА_6 22 серпня, 24 серпня, 29 серпня та 30 серпня 2022 року, зі змісту яких встановлені словесні вимоги обвинуваченого віддати йому кошти та погрози оприлюднити особисті матеріали, а також розмови ОСОБА_5 з матір`ю потерпілої щодо суми і строків надання йому коштів; висновку ЛКК від 04 жовтня 2022 року, якою  підтверджується вагітність ОСОБА_6 , станом на вказану дату термін складає 
23-24 тижні; протоколів про хід і результати негласної слідчої дії - контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 19 та 26 вересня 2022 року (з протоколами огляду грошей та потерпілої і додатками) згідно яких потерпіла передавала ОСОБА_5 суми по 10 000 грн щоразу, а він, у свою чергу, в її присутності частково видаляв відеофайли; протоколу обшуку від 
26 вересня 2024 року, у транспортному засобі ОСОБА_5 під час якого було виявлено та вилучено грошові кошти, флеш-накопичувачі, блокноти та інше; протоколу огляду блокнотів та аркушів паперу у яких відображено список витрат, який вів ОСОБА_5 ; протоколу обшуку від 26 вересня 2024 року, за місцем проживання ОСОБА_5 було виявлено та вилучено, флеш-накопичувачі, фото та відео на яких, згідно висновків мистецтвознавчих експертиз від 28 листопада 2022 року № СЕ-19/123-22/10184-МЗ, 10 листопада 2022 року № СЕ-19/123-22/9479-МЗ, 06 грудня 2022 року № СЕ-19/123-22/9478-МЗ, відносяться до продукції порнографічного характеру; іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Проаналізувавши всі досліджені у кримінальному провадженні докази та надавши оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, дотримуючись вимог 
статей 86, 87, 94 КПК, суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК - вимагання, як вимога передачі чужого майна з погрозою розголошення відомостей, які потерпілий бажає зберегти в таємниці, вчинене в умовах воєнного стану.
Не погоджуючись з постановленим вироком, сторона захисту оскаржила його до апеляційного суду.
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційної скарги дав належну оцінку викладеним у ній доводам, у тому числі й тим, на які посилається в касаційній скарзі захисник, і обґрунтовано залишив їх без задоволення. 
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Під час перегляду вироку місцевого суду за вказаною апеляційною скаргою,                    апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК, та у порядку, визначеному
 ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив викладені у них доводи та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі, відповідно до вимог ст. 419 КПК, докладні мотиви на спростування доводів апеляційної скарги.
Так, спростовуючи посилання в апеляційній скарзі захисника щодо провокації з боку потерпілої під час проведення НСРД, суд апеляційної інстанції зазначив, що наведене не грунтується на матеріалах кримінального провадження, оскільки колегія суддів не вбачає ознак підбурювання чи схиляння ОСОБА_5 до вчинення кримінального правопорушення, а в даному випадку орган досудового розслідування лише фіксував протиправну діяльність обвинуваченого. До того ж, розмови обвинуваченого з потерпілою, зафіксовані у протоколах НСРД, за своїм змістом істотно не відрізняються від попередніх розмов, які фіксувала особисто потерпіла на свій диктофон, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_5 не вчинив би злочин у разі, якби негласні слідчі дії не проводились.
Також перевіряючи посилання сторони захисту на наявність між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 цивільно-правових відносин, апеляційний суд зауважив, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_6 брала на себе усні чи письмові боргові зобов`язання перед ОСОБА_5 (договір, боргова розписка тощо), не доводять цього і особисті записи витрат, які вів обвинувачений для своїх потреб чи складені ним боргові документи без підпису потерпілої.
Колегія суддів Касаційного кримінального суду також вважаєнеприйнятними твердження сторони захисту щодо безпідставного часткового задоволеннясудом цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілої і невмотивованість рішення в цій частині.
Згідно з ч. 1 ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.
Відповідно до ст. 129 КПК ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. На вимогу ч. 5 
ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України. 
Як передбачено ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
Потерпіла подала цивільний позов про відшкодування моральної шкоди мотивуючи його тим, що  протиправними діями  ОСОБА_5 ,які мали тривалий характер під час її вагітності, їй спричинені моральні страждання, вона перебувала у постійному стресі, емоційному дискомфорті, змушена була звертатись до психолога та наразі проходить курс реабілітації.
Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, суд, визначаючисуму відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_6  в розмірі 100 000 грн, врахував характер вчиненого злочину, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, та дійшов висновку, що вказана сума встановлена з дотриманням вимог співмірності, розумності, виваженості та справедливості. 
Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки ухвали за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 січня 2025 року та  ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 04 квітня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                        ОСОБА_3