ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 357/2707/24
провадження № 51-1285 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                    ОСОБА_5 , 
захисника                                    ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                                       № 12024111030000139 та № 1202411130000206, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ковель Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 121 КК України. 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за: 
 
- ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;
 
- ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 місяць. 
 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк на 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.
 
Вирішено питання речових доказів у провадженні. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України та призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України скасовано.  Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 в цій частині закрито, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.
 
Виключено з вироку посилання на обставину, яка обтяжує покарання за ч. 1                    ст. 121 КК України - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.  Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі  на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.  
 
В іншій частині вирок суду залишено без змін.
 
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду                      ОСОБА_7 був визнаний винуватим та засуджений за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно та в умовах воєнного стану. Зокрема,   ОСОБА_7 05 грудня 2023 року близько 15:40 год, перебуваючи в торговому залі магазину за адресою: б-p Олександрійський 44/2, м. Біла Церква, Київська область, шляхом вільного доступу таємно викрав належне ТОВ «АТБ-Маркет» майно на загальну суму 416, 58 грн; 06 січня 2024 року близько                       18:35 год там же за аналогічних обставин повторно таємно викрав належне ТОВ «АТБ-Маркет» майно на загальну суму 426, 50 грн; 08 січня 2024 року близько 13:00 год, там же за аналогічних обставин повторно таємно належне ТОВ «АТБ-Маркет» майно на загальну суму 510, 82 грн. 
 
Крім того, за обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він, 16 січня                          2024 року близько 03:00 години, перебуваючи разом із ОСОБА_8 на своєму робочому місці за адресою: вул. Генерала Воробйова, 1, м. Біла Церква, Київська область, в ході конфлікту на ґрунті особистих раптово виниклих неприязних стосунків, умисно наніс численні удари кулаками обох рук і ногами по голові та тулубу останнього та таким чином спричинив ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя.
 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в частині призначеного                        ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, пом`якшивши його до 5 років позбавлення волі та звільнивши його від відбування цього покарання на підставі ст. 75 КК України. Обґрунтовуючи свої вимоги наводить доводи про те, що за наявних у справі даних про особу засудженого, у суду є достатньо підстав для пом`якшення засудженому покарання та застосування положень ст. 75 КК України.
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 підтримав свої касаційні вимоги та просив їх задовольнити. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор під час касаційного розгляду вважав, що підстав для задоволення касаційних вимог сторони захисту немає, а тому просив залишити їх без задоволення.  
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 121 КК України в касаційній скарзі не оспорюються. Як і не оспорюються захисником судові рішення в частині закриття кримінального провадження за                       обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4                     ст. 185 КК України на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у                                          ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У касаційній скарзі захисник не погоджується з призначеним ОСОБА_7  покаранням за ч. 1 ст. 121 КК України та вважає його таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості. 
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
У цій справі, як видно з її матеріалів, суд першої інстанції при призначенні           ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, дані про особу засудженого, який хоча в силу               ст. 89 КК України вважається таким, що судимостей не має, однак скоїв злочин після відбування покарання у виді позбавлення волі, в тому числі за скоєння кримінальних правопорушень із застосуванням фізичного насильства. Суд взяв до уваги також сімейний стан ОСОБА_7 та наявність у нього на утриманні  двох малолітніх дітей, що визнав обставиною, яка пом`якшує покарання. Крім цього, суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.  
Урахувавши позицію потерпілого ОСОБА_8 , який претензій матеріального та морального характеру до засудженого не мав, дані досудової доповіді, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінено як високий, ризик небезпеки для суспільства оцінено як дуже високий, суд прийняв рішення про можливість виправлення засудженого із призначенням покарання у виді позбавлення волі, обравши розмір цього виду покарання  ближчий до мінімальної межі, визначної санкцією ч. 1 ст. 121 КК України. 
Зважаючи на те, що відповідно до висновку органу пробації застосування виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції, суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК України. 
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника, який не погодився з призначеним покаранням та вважав, що з огляду на дані про особу ОСОБА_7 , йому слід пом`якшити призначене за                    ч. 1 ст. 121 КК України покарання і застосувати положення ст. 75 КК України,  дійшов висновку про безпідставність таких доводів сторони захисту та  погодився з вироком суду першої інстанції в цій частині. 
При цьому, суд апеляційної інстанції правильно виключив з мотивувальної частини вироку обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану. Проте незважаючи на це, не знайшов  підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України та обґрунтовано виснував, що покарання, призначене засудженому судом першої інстанції відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
З призначеним ОСОБА_7 покаранням погоджується також колегія суддів та вважає, що саме таке покарання відповідатиме меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Переконливих доводів про необхідність призначення останньому менш суворого покарання у касаційній скарзі захисника не наведено, в зв`язку з чим вважати його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, підстав не вбачається. 
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними та підставами, передбаченими ст. 438 КПК України, для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у цій справі не встановлено, а тому в задоволенні  касаційних вимог захисника слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                             ОСОБА_3