ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 травня 2025 року                      
м. Київ
 
справа № 463/9072/20
провадження № 61-8495св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану адвокатом Янчаком Павлом Олександровичем, на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 червня 2022 року у складі судді Стрепка Н. Л. та постанову Львівського апеляційного суду від 13 травня 2024 року у складі колегії суддів: Цяцяк Р. П., Ванівський О. М., Шеремета Н. О., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року ОСОБА_1 (громадянин Тунісу) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та визнання припиненим права власності на квартиру.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 червня 2015 року між ЖБК «Винники-1» та ОСОБА_4 укладено договір № 37/4 про сплачу пайових внесків, за умовами якого остання брала на себе зобов`язання оплатити пайовий внесок за спорудження квартири АДРЕСА_1 , розмір якого залежав від вартості будівництва одного квадратного метра площі квартири. За умови повної сплати ОСОБА_4 пайового внеску за спорудження вказаної квартири, остання повинна бути оформлена у власність ОСОБА_4 . Договором також було передбачено обов`язок ОСОБА_4 доплатити на користь ЖБК «Винники-1» різницю між фактично побудованою площею квартири та проектною у випадку, якщо перша більша останньої. Згідно з актом звірки площ фактична площа квартири склала 51,4 кв. м проти 46,2 кв. м проектованої, відтак доплата на користь ЖБК Винники-1 склала 52 000,00 грн, однак ОСОБА_4 вимогу про оплату № 10/7/15-11 від 10 липня 2015 року залишила без виконання. У зв`язку з несплатою ОСОБА_4 пайового внеску у повному обсязі їй було надіслано письмове повідомлення від 14 грудня 2015 року за № 14/12/15-11 про розірвання вказаного договору про сплату пайових внесків, яке було отримано нею 18 грудня 2015 року. 
ЖБК «Винники-1» як забудовником було змінено нумерацію квартир з № 11 на № 6 . Багатоквартирний будинок, який споруджувався ЖБК «Винники-1» на АДРЕСА_3 , було прийнято до експлуатації і присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_4 . Таким чином, квартира № 11 та квартира № 6 указаного будинку є однією і тією ж самою квартирою.
23 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ЖБК «Винники-1» укладено договір № 41/4 про сплату пайових внесків у ЖБК «Винники-1», за умовами якого остання взяла на себе зобов`язання оплатити пайовий внесок за спорудження квартири АДРЕСА_7 . У зв`язку з повною оплатою ОСОБА_3 пайового внеску 05 липня 2019 року право власності на квартиру № 6 було оформлено на її ім`я, а цій квартирі присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1868303846101, номер запису про право власності 32317074.
29 жовтня 2019 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 передала у власність позивачу квартиру № 6 . 
Незважаючи на отримання повідомлення про розірвання договору про сплату пайового внеску, ОСОБА_4 звернулась до державного реєстратора речових прав і 25 квітня 2016 року за нею було зареєстровано право власності на квартиру № 11 , а цій квартирі присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913915046101. 
05 липня 2019 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 квартиру № 11 продала відповідачу.
Внаслідок наведеного на одну і ту саму квартиру двічі зареєстровано право власності: один раз на ім`я позивача, як на квартиру № 6 , і один раз на ім`я відповідачки - вже як на квартиру № 11 . Фактичне володіння квартирою здійснює позивач. Про зазначені обставини позивач дізнався тільки в серпні 2020 року. Окрім того, ЖБК «Винники-1» в подальшому перейменовано на ЖБК «Бузковий-2018».
З урахуванням факту прострочення (несплати) ОСОБА_4 пайового внеску з отриманням останньою повідомлення про розірвання договору, такий є розірваним з 18 грудня 2015 року, а інші юридичні підстави для виникнення права власності на квартиру № 11 у ОСОБА_4 відсутні, то реєстрація нею права власності на цю квартиру є протиправною.
Натомість, оскільки ОСОБА_3 виконала укладений із ЖБК «Винники-1» договір № 41/4 від 23 грудня 2015 року про сплату пайових внесків, позивач набув у власність квартиру № 6 .
Оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за позивачем в державному реєстрі речових прав під номером 6, позивач здійснює фактичне володіння спірною квартирою, то така не вибувала з володіння позивача і на час позову перебуває в його володінні. Тому належним способом захисту його права власності у цьому випадку є визнання цього права на підставі статті 392 ЦК України. А також з урахуванням факту реєстрації за відповідачем права власності на спірну квартиру, але під номером 11 , необхідним є пред`явлення похідної вимоги про скасування такої державної реєстрації та припинення права власності за відповідачем (т. 1, а. с. 1-6).
Просив суд: 
визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1868303846101; 
скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_8 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913915046101, та визнати припиненим право власності відповідача ОСОБА_2 щодо квартири АДРЕСА_8 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного суду
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 21 червня 2022 року позов ОСОБА_7 задоволено. 
Визнано за ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1868303846101. 
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_8 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913915046101 та визнано припиненим право власності ОСОБА_2 щодо цієї квартири.
Стягнено з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_7 6 390,80 грн судового збору.
Суд першої інстанції погодився з наведеними доводами позивача.
Постановою Львівського апеляційного суду від 13 травня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 червня 2022 року - без змін.
Апеляційний суд вказав, що уся кореспонденція (документи, судові повістки тощо), яка направлялася судом першої інстанції на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу ОСОБА_4 ( АДРЕСА_9 ), поверталася до суду без вручення її адресату: з довідками пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 1, а. с. 79, 108, 122, 132, 164, 214; том 2, а. с. 3, 21, 111, 141, 148). Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні в ході апеляційного розгляду справи паспорта ОСОБА_4 , станом і на 13 травня 2024 року вона залишається зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_9 , хоча (на її ж твердження) з січня 2013 року (тобто - більше 11 років) за згаданою адресою не проживає (т. 3, а. с. 19). 
За наведених обставин доводи ОСОБА_4 щодо неповідомлення її судом першої інстанції не заслуговують на увагу.
За змістом частини першої статті 4 ЦПК України фізична особа має право на звернення до суду за захистом саме своїх прав, свобод чи законних інтересів.
Предметом спору у цій справі є визнання за позивачем права власності на квартиру № 6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1868303846101, яку за чинним і ніким не оспорюваним Договором купівлі-продажу квартири 29 жовтня 2019 року купив саме позивач (т. 1, а. с. 20-23), і до якої скаржник жодного відношення не має.
Також предметом позову у цій справі є скасування державної реєстрації права власності відповідачки ОСОБА_2 на квартиру № 11 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913915046101), яку ОСОБА_4 добровільно за оплатним Договором купівлі-продажу квартири ще 05 липня 2019 року (тобто - майже п`ять років тому) продала ОСОБА_2 , однак остання рішення суду не оскаржує.
Відтак ОСОБА_4 , не маючи вже майже п`ять років жодних прав на квартиру № 11 , не вправі вимагати скасування рішення у справі, стороною в якій вона не є.
Як пояснила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 , рішення суду у справі нею оскаржується у зв`язку з тим, що є наявним кримінальне провадження, у якому вона підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України, зокрема у тому, що вона, не виконавши умови згаданого Договору № 37/4 про сплату пайових внесків у ЖБК «Винники-1» від 10 червня 2015 року, зареєструвала за собою право власності на квартиру № 11 , яку згодом продала відповідачу ОСОБА_2 . За змістом частини другої статті 54 ЦПК України, у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи (а у цьому випадку розгляд справи без участі ОСОБА_4 як третьої особи ніким не оспорюється), обставини справи, встановлені судовим рішенням (в цьому випадку - рішенням суду, що оскаржується ОСОБА_4 ), не мають юридичних наслідків навіть при розгляді позову у цивільній справі, пред`явленого до цієї третьої особи. З урахуванням наведеного обставини справи, встановлені рішенням суду, що оскаржується ОСОБА_4 , не можуть бути покладеними в основу обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення. Відтак її доводи з посиланням на наявність кримінального провадження, нібито пов`язаного з невиконанням нею договірних зобов`язань та реєстрацією права власності на квартиру з подальшим її відчуженням, не можуть бути правовою підставою для скасування рішення суду у справі, яку було розглянуто судом без її участі як третьої особи.
За наведених обставин підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні і апеляційну скаргу на нього третьої особи слід залишити без задоволення.
Аргументи учасників справи
У червні 2024 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила рішення судів скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що аналіз матеріалів справи свідчить, що у позовній заяві позивачем було зазначено адресу ОСОБА_2 - АДРЕСА_10 , тобто адресу квартири, щодо якої наявний судовий спір, в той час як зміст позовних вимог та й усе рішення суду ґрунтується на тому, що квартири № 11 не існує з 2015 року у зв`язку зі зміною нумерації у будинку, хоча квартира придбана ОСОБА_2 в ОСОБА_4 у 2019 році. В матеріалах справи наявна відповідь органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи (а. с. 56, т. 1), яка надійшла до суду 20 жовтня 2020 року, в якій наявна інформація про те, що ОСОБА_2 за адресою не значиться, і прохання вказати її рік народження. Однак кореспонденція надсилалася судами ОСОБА_2 за вказаною адресою. 
Однак справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності відповідача та третьої особи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання; апеляційним судом справу розглянуто за відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання. Апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу в першому судовому засіданні (13 травня 2024 року) без доказів повідомлення відповідача про судове засідання, хоча вона заперечувала щодо можливості продовження судового зсідання за наявною явкою учасників справи. Відповідач фактично був позбавлений можливості заперечити проти позовних вимог як в суді першої, так і апеляційної інстанції. В єдиному судовому засіданні апеляційний суд з`ясовував місце реєстрації третьої особи та відкинув її покликання на відомості, що містяться в Єдиному державному демографічному реєстрі, про те, що така не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 , взявши за основу відомості, які містяться в її паспорті громадянина України старого зразка, що є помилковим з огляду на положення Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 року.
Суди помилково вказали на повідомлення № 14/12/15-11 про розірвання договору про сплату пайових внесків, предметом якого була квартира №11 , направлене 14 грудня 2015 року ЖБК «Винники-1» ОСОБА_4 , оскільки жодного повідомлення про розірвання договору ОСОБА_4 не отримала, підпис, який міститься на повідомленні, їй не належить. Проте в матеріалах справи відсутні оригінали вказаних документів та такі не оглядалися судом під час судового розгляду. На копіях цих документів стоять підписи позивача «з оригіналом згідно», хоча оригіналів у нього не було.
Водночас ОСОБА_4 виконала свої зобов`язання за договорами про пайову участь, у 2016 році зареєструвала право власності на об`єкт, в який інвестувала кошти. При реєстрації права власності на квартиру ОСОБА_4 подала державному реєстратору всі необхідні документи, зокрема й довідку про сплату пайового внеску. З моменту реєстрації пройшло майже вісім років. Співзасновник ЖБК «Винники-1» (яке змінило назву на «Бузковий-2018») ОСОБА_9 отримала від ОСОБА_4 готівкові кошти за придбані квартири та повинна була внести їх на рахунок ЖБК, безпосередньо на рахунок ЖБК інвестори кошти не вносили. ОСОБА_4 була впевнена, що отримані від неї кошти були внесені на рахунок ЖБК, адже за наслідком оплати їй видали довідку про повну сплату пайових внесків.
Апеляційний суд не надав належної правової оцінки всім доводам апеляційної скарги щодо порушення прав та інтересів ОСОБА_4 оскарженим рішенням суду першої інстанції та обмежився посиланням на положення частини другої статті 54 ЦПК України, в той час як положення цієї статті стосуються осіб, які не брали участь у справі, тому до ОСОБА_4 не могли бути застосовані.
Суд першої інстанції не повідомив ОСОБА_4 про час та місце розгляду справи, чим позбавив її можливості клопотати перед судом про витребування оригіналів доказів та призначення експертизи, а апеляційний суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотань про витребування доказів та призначення експертизи, посилаючись на положення статті 54 ЦПК України, що обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків навіть при розгляді позову у цивільній справі, пред`явленого до цієї третьої особи. 
Суди не вжили заходів для повного та всебічного розгляду справи, а неповне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, призвели до формального підходу при вирішені цього спору. Апеляційний суд не перевірив аргументи скаржника щодо обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.
У серпні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 , поданий представником ОСОБА_10 , у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4 відмовити, оскаржувані рішення - залишити без змін.
Зазначає, що скаржником за касаційною скаргою є третя особа - ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 касаційної скарги не подавала. Отже, покликатись на підставу, передбачену пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України, може виключно той учасник, якого не було повідомлено про час та місце судового розгляду і у відсутності якого було розглянуто справу. Третя особа ОСОБА_4 не наділена законом повноваженнями подавати касаційну скаргу на захист інтересів ОСОБА_2 . Таке б прямо суперечило вимогам статей 2, 4 ЦПК України.
ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду була присутня, що підтверджується матеріалами справи, вона визнає, і це підтверджується матеріалами справи, що копія позовної заяви з додатками, а також і судові повістки з повідомленням про дату, час та місце розгляду справи надсилались на зареєстровану адресу місця проживання скаржника. Усі ці документи повертались до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Скаржник також не покликається і не представляє відповідних доказів про те, що впродовж всього часу розгляду справи мали місце об`єктивні та невідворотні обставини, які б робили неможливою її явку за зареєстрованим місцем проживання для отримання кореспонденції, яка їй адресована.
З урахуванням того, що спірна квартира не вибула з володіння позивача, належним способом захисту його права власності є саме визнання цього права на підставі статті 392 ЦК України та скасування державної реєстрації права власності відповідача.
У грудні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 , у якому просить касаційну скаргу задовольнити, рішення судів скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Зазначає, що зміна нумерації квартири забудовником дає підстави вважати, що це шахрайство. З рішення вбачається, що первинним власником квартири за зміненою нумерацією була ОСОБА_3 , яка на підставі договору № 41/4 від 23 грудня 2015 року про сплату пайових внесків у ЖБК «Винники-1» виконала свої зобов`язання в повному обсязі і набула у власність квартиру, однак вчасно його не зареєструвала. На момент придбання квартири вона не мала жодних обтяжень, тому нотаріусом без жодних сумнівів було проведено реєстраційні дії. Як саме придбавалась квартира ОСОБА_4 , їй відомо не було.
Личаківський районний суд м. Львова не міг розглядати по суті справу без дослідження оригіналів документів про припинення договору про пайову участь на квартиру № 11 з ОСОБА_4 та роблячи висновки за сумнівними копіями, до вирішення кримінального провадження, причому маючи відомості про нього. Але жодної думки опонентів суд не заслуховував через свідомі протиправні дії сторони позивача та через введення суду в оману щодо її місця реєстрації та третьої особи ОСОБА_4 .
Жодних повісток від Личаківського районного суду м. Львова вона не отримувала і про судову справу їй нічого не було відомо, оскільки суд надсилав судові повістки на адресу: АДРЕСА_10 . Таку адресу було зазначено позивачем у позові, за зазначеною адресою вона не зареєстрована. Зміст позовних вимог та й усе рішення суду ґрунтується на тому, що квартири № 11 не існує з 2015 року у зв`язку зі зміною нумерації по будинку, хоча квартира придбана нею в ОСОБА_4 у 2019 році. Враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 405/1117/20, її неналежно повідомляли про судові засідання, чим порушили її право на судовий захист.
У грудні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_3 через представника ОСОБА_10 надійшли додаткові пояснення у справі, у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4 відмовити.
Зазначає, що ОСОБА_2 ні апеляційної, ні касаційної скарги не подавала. Скаржником за касаційною скаргою є виключно третя особа - ОСОБА_4 , яка не приховує, що право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення у справі використовує з метою свого захисту в кримінальному провадженні, де їй пред`явлено обвинувачення у шахрайстві за частиною третьою статті 190 КК України, а саме заволодіння грошовими коштами потерпілих (в їх числі і відповідача у справі) при продажу спірної квартири. Відповідна кримінальна справа № 465/6600/24 перебуває в провадженні Франківського районного суду міста Львова.
ОСОБА_4 не наділена законом повноваженнями подавати касаційну скаргу на захист інтересів ОСОБА_2 . Таке б прямо суперечило вимогам статей 2, 4 ЦПК України. Відтак покликання відповідача на те, що суд розглянув справу у відсутність її у судовому засіданні на увагу суду не заслуговують.
Доводи відповідача про протиправність реєстрації права власності на квартиру за третьою особою та її продаж позивачу викладені безвідносно до касаційних підстав, зазначених у касаційній скарзі третьої особи. Сама ж відповідач касаційної скарги із зазначенням відповідних касаційних підстав, які б містили такі доводи, не подавала. Відтак доводи відзиву на касаційну скаргу фактично зводяться до намагання переоцінити докази у справі, що не відповідає вимогам статті 400 ЦПК України.
Обрання та застосування конкретних способів захисту прав позивача стосується прав та інтересів виключно відповідача, саме він є тим учасником спірних матеріальних правовідносин та правопорушником, на якого мають вплив застосовані способи захисту. На будь-яких інших осіб, які не є відповідачами, дія застосованого способу захисту прав позивача не поширюється і не здійснює правового впливу на них.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц та судові рішення ухвалені з порушенням пункту 5  частини першої, пунктів 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2024 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_4 про прийняття доказів у справі відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2024 року продовжено ОСОБА_3 строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_4 .
Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2024 року продовжено ОСОБА_2 строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_4 .
Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що між ОСОБА_4 та ЖБК «Винники-1» укладено договір № 37/4 від 10 червня 2015 року про сплату пайових внесків, предметом якого була квартира з проєктним № 11 загальною площею 46,2 кв. м, що знаходиться в новозбудованому будинку за адресою: АДРЕСА_4 . 
Місцем реєстрації ОСОБА_4 у цьому Договорі № 37/4 зазначено: АДРЕСА_9 (т. 1, а. с. 28-31).
Договором передбачено обов`язок ОСОБА_4 доплатити на користь ЖБК «Винники-1» різницю між фактично побудованою площею квартири та проектною у випадку, якщо перша більша останньої (п. 4.3).
Згідно з п. 2.2 наведеного договору про сплату пайових внесків ЖБК має право розірвати договір в односторонньому порядку у випадку прострочення оплати пайових внесків більш ніж на 30 календарних днів.
14 грудня 2015 року ЖБК «Винники-1» скерував на адресу ОСОБА_4 повідомлення № 14/12/15-11 про розірвання договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Винники-1» № 37/4 від 10 червня 2015 року, предметом якого була квартира з проєктним № 11.
У будинку за адресою: АДРЕСА_4 в відповідно до даних «Інвентаризаційної справи» та «Технічних паспортів на квартиру» інв.5-004-15ЛО від 05 листопада 2015 року були змінені номери квартир з № 11 на № 6 , з № 25 на № 5 , з № 35 на № 22 , з № 39 на № 4 відповідно, що підтверджується листом голови ЖБК «Винники-1» за № 18/12-5-004 від 18 грудня 2015 року.
23 грудня 2015 року ЖБК «Винники-1» уклало договір № 41/4 про сплату пайових внесків з ОСОБА_3 , предметом якого була квартира АДРЕСА_7 , загальною площею 50,5 кв. м.
ОСОБА_3 видано довідку ЖБК «Винники-1» від 24 грудня 2015 року № 6, у якій повідомлено, зокрема, що ОСОБА_3 є асоційованим членом ЖБК «Винники-1» та повністю сплатила внески згідно з договором про сплату пайових внесків у ЖБК «Винники-1» № 41/4 від 23 грудня 2015 року в сумі 50 500,00 грн на будівництво квартири АДРЕСА_16 .
Вказану квартиру ОСОБА_3 передано 25 грудня 2015 року, що стверджується актом прийому-передачі № 6.
25 квітня 2016 року ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_8 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 913915046101.
05 липня 2019 року ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 з ОСОБА_2 
29 жовтня 2019 року між ОСОБА_3 і позивачем укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1868303846101.
Позиція Верховного Суду
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи (частина перша статті 53 ЦПК України).
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному (касаційному) порядку та в яких межах (див. постанови Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц, від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що:
«131. У справі, що переглядається, прокурор пред`явив чотири вимоги: про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.12.2018 до таких відповідачів: ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області та Плисківської сільської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку до Плисківської сільської ради та дві вимоги про визнання договорів оренди недійсними до Плисківської сільської ради та ТОВ «Івангородське».
132. З касаційною скаргою на судові рішення в цій справі звернулося лише ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області. Плисківська сільська рада як особа, за якою зареєстроване право власності на спірні земельні ділянки, та ТОВ «Івангородське» як їх орендар своїм правом на подання касаційної скарги, а так само приєднатися до касаційної скарги не скористалися. Така процесуальна поведінка відповідачів фактично підтверджує їх повну згоду з судовими рішеннями.
133. ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження 
№ 61-3480сво21) вказано, що «Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 вказано, що «основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_4) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить залишити без змін».
Аналогічні висновки зроблені, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23).
Згідно з частинами сьомою, восьмою статті 128 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається, зокрема фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У справі, що переглядається:
колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги та погоджується з відповідними висновками апеляційного суду, що за встановлених у справі обставин доводи ОСОБА_4 щодо неповідомлення її судом першої інстанції не заслуговують на увагу, оскільки судова кореспонденція направлялася судом першої інстанції на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу ОСОБА_4 ( АДРЕСА_9 ), але поверталася до суду без вручення її адресату з довідками пошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Станом і на 13 травня 2024 року вона залишалася зареєстрованою за вказаною адресою. Апеляційний суд врахував, що своїм місцем реєстрації (проживання) ОСОБА_4 зазначала АДРЕСА_9 у договорі № 37/4 від 10 червня 2015 року про сплату пайових внесків з ЖБК «Винники-1», у договорі купівлі-продажу квартири № 11 від 05 липня 2019 року з ОСОБА_2 , тому відхилив її твердження, що з січня 2013 року за згаданою адресою вона не проживає. Тому ОСОБА_4 вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції; 
предметом спору є вимоги ОСОБА_11 про визнання за ним права власності на квартиру № 6 та скасування державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_2 на квартиру № 11 ; суди встановили, що спір стосується однієї і тієї ж квартири за адресою: буд. АДРЕСА_4 , номер якої змінено з «11» на «6», яка в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно одночасно була зареєстрована за ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (за різними реєстраційними номерами об`єкта нерухомості та різними підставами), які згодом відчужили її ОСОБА_2 і ОСОБА_12 відповідно; 
суди задовольнили вказані вимогти  ОСОБА_11 до ОСОБА_2 ; касаційну скаргу на рішення судів подала лише третя особа ОСОБА_4 ; відповідач ОСОБА_2 не скористалася своїм правом подачі апеляційної та касаційної скарг, приєднання до апеляційної (касаційної) скарги ОСОБА_4 ;
аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_4 не навела переконливих доводів, яким чином оскаржені судові рішення порушують її права та інтереси, якими задоволені позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_2 , за умови, що відповідач ці судові рішення не оскаржила, тобто фактично погодилася з ними;
колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що сама лише наявність кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 , яке за її твердженням пов?язане з невиконанням ОСОБА_4 договірних зобов`язань та реєстрацією права власності на квартиру з подальшим її відчуженням, не свідчить про те, що оскарженими судовими рішеннями в цій справі порушуються її права та інтереси. Апеляційний суд при цьому помилково послався на статтю 54 ЦПК України, якою визначені наслідки незалучення у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, проте це не вплинуло на прийняття правильного по суті рішення апеляційним судом. А згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Тому оскаржені судові рішення належить залишити без змін.
Оскільки встановлено підстави для залишення без зміноскаржених судових рішень за касаційною скаргою ОСОБА_4 , то суд касаційної інстанції інші підстави відкриття касаційного провадження та доводи її касаційної скарги по суті вирішення спору між  ОСОБА_13 до ОСОБА_2 не аналізує.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, судові рішення ? без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21  червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                Є. В. Краснощоков
 
П. І Пархоменко