ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1780/24  Номер провадження 22-ц/814/1819/25	Головуючий у 1-й інстанції Крєпкий С. І.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2025 року 	м. Полтава  	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Чумак О.В.,
суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.
за участю секретаря Галушко А.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури
на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 16 січня 2025 року, ухвалене суддею Крєпким С.І.
по справі за позовом Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування незаконно набутої земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року Миргородська окружна прокуратура Полтавської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування незаконно набутої земельної ділянки.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.07.2023 у справі за № 538/1247/23 встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є троюрідною тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнано за ним в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку розміром 2,82 га у межах згідно з планом для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лохвицької міської ради (колишньої Лучанської сільської ради) Миргородського району Полтавської області, що належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ №057030, виданого 19.02.1998 Лохвицькою районною державною адміністрацією та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю з кадастровим номером земельної ділянки 5322684400:00:003:0765.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 25.09.2023 на підставі зазначеного рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.07.2023 зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5322684400:00:003:0765.
У подальшому, 13.11.2023, ОСОБА_1 за договором купівлі - продажу відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 5322684400:00:003:0765, площею 2,82 га, відповідачу ОСОБА_2 .
Зазначено, що дії відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 5322684400:00:003:0765, площею 2,82 га не відповідають засадам добросовісності, оскільки дана земельна ділянка, була продана за заниженою ціною та не відповідає ринковій вартості майна.
Окрім того, як вбачається з п. 9 договору купівлі-продажу від 13.11.2023, покупець ОСОБА_2 довела до відома продавця зміст заяви чоловіка ОСОБА_3 про надання згоди на укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавській області Ряжко О.В. 02 грудня 2022 року, запис в реєстрі за № 1142, тобто більше ніж за півроку до прийняття рішення Лохвицьким районним судом у справі № 538/1247/23.
Проте, станом на 02.12.2022 ОСОБА_1 не був власником спірної земельної ділянки.
Більше того, ОСОБА_3 27.04.2023 сформований Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ- 9919012302023, який використаний як доказ до позову ОСОБА_1 у справі № 538/1247/23.
Також зазначено, що договір купівлі - продажу від 13.11.2023 укладений між сторонами через один місяць і вісімнадцять днів після державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 - 25.09.2023, що, зважаючи на обставини цієї справи, не видається проявом добросовісної поведінки.
Вважає, що намір укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник задовго до звернення до Лохвицького районного суду із позовною заявою ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та визнання в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку, а також винесення на користь ОСОБА_1 рішення Лохвицьким районним судом, тобто 02.12.2022, що порушує майнові інтереси Лохвицької територіальної громади, в особі Лохвицької міської ради і направлені на неповернення останній земельної ділянки з кадастровим номером 5322684400:00:003:0765, площею 2,82 га.
Укладення договору купівлі-продажу від 13.11.2023, реєстровий №1498, за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 20.05.2024 у справі № 538/1247/23 рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.07.2023 скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом на вказану земельну ділянку.
Апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки спадщина (на час розгляду якого була земельна ділянка з кадастровим номером 5322684400:00:003:0765, площею 2,82 га) у встановлений законом строк ніким не була прийнята, заповіт не складався, тому відповідно до вимог ст. 524 ЦК УРСР за правом спадкоємства перейшла до держави.
Законом України від 28.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, згідно з яким органам місцевого самоврядування надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності.
Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 5322684400:00:003:0765, площею 2,82 га, вибула з володіння держави, власником якої в силу положень ст. 524 ЦК УРСР, ст. 83, п. 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, є Лохвицька територіальна громада.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, що є підставою для її витребування.
Враховуючи викладене, прокуратура просила суд визнати недійсним Договір купівлі - продажу від 13.11.2023, НСР 002840, реєстровий номер 1498, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Ряжко О.В. та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області земельну ділянку кадастровий номер 5322684400:00:003:0765, площею 2,82 га.
Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 26 листопада 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 .
Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 16 січня 2025 року в задоволенні позову Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування незаконно набутої земельної ділянки відмовлено з підстав його недоведеності та необґрунтованості.
Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив заступник керівника Полтавської обласної прокуратури, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачі під час укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки діяли недобросовісно, оскільки вартість її реалізації не відповідає ринковій вартості даного об`єкту нерухомості. Окрім того, даний правочин було укладено між сторонами через 1 місяць і 18 днів після реєстрації права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 , що також є проявом недобросовісної поведінки. 
Оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння держави на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, тобто поза волею власника, тому наявні правові підстави для її витребування згідно ст. 388 ЦК України. 
Від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Від представника Лохвицької міської ради Полтавської області Радько В.І. до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі.
Відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення прокурора та відповідача ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.07.2023 у справі № 538/1247/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Миргородського району, третя особа: нотаріус Першої лохвицької державної нотаріальної контори, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задоволено в повному обсязі.
Встановлено факт, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 була троюрідною тіткою ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку розміром 2,82 га у межах згідно з планом для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лохвицької міської ради (колишньої Лучанської сільської ради) Миргородського району Полтавської області, що належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 057030, виданого 19.02.1998 року Лохвицькою районною державною адміністрацією та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, кадастровий номер земельної ділянки: 5322684400:00:003:0765 (т. 1, а.с. 11-15).
25 вересня 2023 року державний реєстратор Білашенко Вікторія Вікторівна на підставі даного рішення суду провела державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 16).
13 листопада 2023 року відповідач ОСОБА_2 придбала за договором купівлі-продажу у відповідача ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,82 га, що знаходиться на території Лучанської сільської ради Миргородськогорайону Полтавської області, колишній Лохвицький район, наданої для товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5322684400:00:003:0765 (т. 1, а.с. 24-27).
Договір посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Ряжко О.В., а відомості щодо права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З договору вбачається, що приватним нотаріусом перевірено документи продавця ОСОБА_1 та підстави належності йому спірної земельної ділянки, зокрема те, що вона належить йому на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.07.2023 у справі № 538/1247/23, зареєстровано за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі цього рішення.
Продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 93 000 грн., нормативно грошова оцінка земельної ділянки становила 92 667,42 грн.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 травня 2024 року рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 27 липня 2023 року у справі № 538/1247/23 скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Лохвицької міської ради Миргородського району, третя особа: нотаріус Першої лохвицької державної нотаріальної контори, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом відмовлено (т.1, а.с. 13-15).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, оскільки судом не встановлено недобросовісності дій відповідачів, що свідчить про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Оскільки ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, тому позовна вимога про її витребування з власності ОСОБА_2 призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. 
Колегія суддів не повною мірою погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області та Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»  прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18).
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови від 20 листопада 2018 у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена. Невиконання прокурором вимог щодо надання до суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.
У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру»  передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).
Підставою для звернення прокурором з даним позовом слугувало те, що спірна земельна ділянка в силу положень ст. 524 ЦК УРСР, ст. 83, п. 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України є власністю Лохвицької територіальної громади.
Згідно з матеріалами справи зверненню прокурора з позовом передувало відповідне листування з Лохвицькою міською радою та ГУ Держгеокадастру у Полтавській області.
Листами від 19.06.2024 року (№ 54/2-78-4732-24) та від 01.08.2024 року (№ 54/2-78-4732-24) Миргородською окружною прокуратурою повідомлено Лохвицьку міську раду та ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про виявлене порушення та запропоновано надати пояснення про вжиті заходи реагування щодо його усунення або заходи, які вживатимуть з метою захисту інтересів держави в судовому порядку.
У відповідь на це у листі від 16.07.2024 (№03-01/1062) Лохвицька міська рада зазначила, що до суду з позовною заявою щодо захисту інтересів громади порушених шляхом незаконного володіння земельною ділянкою не зверталася. 
Листом від 30.08.2024 року (№ 10-16-063-4121/2-24) ГУ Держгеокадастру у Полтавській області повідомило, що проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану припинено, тому здійснення відповідних заходів можливе після закінчення воєнного стану.
Вказане свідчить про те, що компетентні органи були обізнані з фактом наявності порушення інтересів держави, проте жодних заходів протягом розумного строку після того, як їм стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, не вчинили.
З огляду на викладене, Миргородська окружна прокуратура листами від 13.09.2024 повідомила Лохвицьку міську раду та ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про звернення до суду з даним позовом.
Отже, враховуючи дотримання до подання позову в цій справі процедури, передбаченої статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор має право здійснювати представництво інтересів Лохвицької міської ради та ГУ Держгеокадастру у Полтавській області.
Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 13.11.2023 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Як на підставу недійсності укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, прокурор посилався на недобросовісність їх дій, зокрема, продаж земельної ділянки за заниженою ціною та майже відразу після набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 вказала, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.
Отже, вимога прокурора про визнання договору купівлі-продажу від 13 листопада 2023 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не відповідає належному способу захисту прав держави в особі Лохвицької міської ради та ГУ Держгеокадастру у Полтавській області.
Щодо позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «фізично» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що: «Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».
З огляду на те, що ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, тому спірне нерухоме майно є таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, тому може бути витребувано у добросовісного набувача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
В свою чергу, ОСОБА_2 , яка є державним реєстратором та здійснювала 20.03.2017 державну реєстрацію права оренди даної земельної ділянки за ТОВ «Агро Перемога», де орендодавцем була Лучанська сільська рада, а в подальшому, на підставі рішення суду здійснила 25.09.2023 державну реєстрацію права власності спірної земельної ділянки за ОСОБА_1 , не мала перешкод для того, щоб зваживши на ці обставини, проявити хоча б мінімальну обачність при укладенні договору купівлі-продажу спірної ділянки від 13.11.2023. 
Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес». Тим паче, що землі сільськогосподарського призначення займають центральне місце у складі земель України. Виходячи з цього, у  Земельному кодексі України  закріплено принцип пріоритетності земель сільськогосподарського призначення та особливі вимоги щодо використання цієї категорії земель. 
Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див.: висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на нерухомість.
Отже, аналіз обставин справи, свідчить, що в даному випадку втручання у права  ОСОБА_2  повною мірою відповідає як положенням статті 388 ЦК України, так і критеріям законності та пропорційності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Таким чином, вимога прокурора щодо витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_2 є обгрунтованою та підлягає задоволенню. 
Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За розгляд справи в суді першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у сумі 6056 грн. (2 позовні вимоги немайнового характеру -3028 грн. *2) та 1514 грн. за розгляд заяви про забезпечення позову.
За апеляційний перегляд даної справи сплачено судовий збір у розмірі 9084 грн.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідачів підлягає стягненню на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 9084 грн. (3028 грн. + 1514 грн. + 4542 грн.), по 4542 грн. з кожного (9084 грн. ? 2).
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1, ст. 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 16 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування незаконно набутої земельної ділянки задовольнити частково.
Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області земельну ділянку кадастровий номер 5322684400:00:003:0765, площею 2,82 га.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 9084 грн., по 4542 грн. з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий    О.В. Чумак

Судді   Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук