Справа № 346/313/25 
Провадження № 22-ц/4808/1020/25 
Головуючий у 1 інстанції Сольський В. В. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючогосудді             Мальцевої Є.Є.
суддів:                       Девляшевського В.А, Томин О.О., 
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету П`ядицької сільської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету П`ядицької сільської ради, про позбавлення батьківських прав.
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 жовтня 2022 року розірвано.
У шлюбі народилися двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу неповнолітні діти залишились проживати з позивачем та перебувають на його утриманні. 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 06 березня 2023 року визначено місце проживання малолітніх дітей з позивачем.
Позивач самостійно займається вихованням дітей, їх навчанням, матеріальним забезпеченням, створенням належних умов для проживання, росту та розвитку. 
Мати дітей з 2023 року не спілкується з дітьми, жодним чином не бере участі у вихованні та утриманні дітей, не піклується про їхній стан здоров`я, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов стану сім`ї від 08 листопада 2024 року та довідкою директора Пядицького ліцею ім.. Степана Мельничука від 21 листопада 2024 року №17. Рішенням виконавчого комітету П`ядицької сільської ради від 12.12.2024 року №128 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав.
Просивпозбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність покращення ставлення до виховання дітей.
Покладено на орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету П`ядицької сільської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно дітей.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 травня 2025 року скасувати та задовольнити позов. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем надано достатньо доказів, які в сукупності свідчать про свідоме небажання матері брати участь у вихованні дітей. Матір самоусунулась від виконання обов`язків щодо виховання дітей та більше двох років не спілкується з дітьми.
Судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідачка в судовому засіданні визнала, що ухиляється від спілкування з дітьми та не заперечувала про задоволення позову щодо позбавлення її батьківських прав. 
Відповідно до рішення виконавчого комітету П`ядицької сільської ради від 12.12.2024 року N 128, затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки відносно неповнолітніх дітей. Проте суд першої інстанції не навів достатніх мотивів відхилення такого висновку, не вказав, що такий висновок є необґрунтованим, або в чому він суперечить інтересам дітей.
Вважає, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам є необґрунтованим та явно суперечить найкращим інтересам дітей.
Вказує, що позовна заява про позбавлення відповідачки батьківських прав подавалась виключно для забезпечення найкращих інтересів дітей, а не для уникнення військової служби, оскільки позивач є інвалідом III групи довічно, а тому не підлягаю мобілізації.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 - адвокат Бежук С.М. підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити подану апеляційну скаргу. 

Позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, відповідачка ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги, просила залишити рішення суду без змін. 

Представник Третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету П`ядицької сільської радидо суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 03 липня 2025 року подав заяву про неможливість прибути у судове засідання, просить розглядати справу без їхньої участі та розглядати справу на підставі наявних доказів.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Матеріалами справи встановлено, щосторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилися дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7,8).
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9).
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 06 березня 2023 визначено місце проживання малолітніх дітей з батьком ОСОБА_1 (а.с. 10-12).
Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов від 08 листопада 2024 року, проведеного за місцем проживання позивача та малолітніх дітей в АДРЕСА_1 , встановлено, що дітям створено всі належні умови для проживання, духовного та фізичного розвитку, матір дітей у вказаному житлі не проживає (а.с. 14). 
Згідно з інформацією П`ядицького ліцею від 21 листопада 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 навчаються у вказаному навчальному закладі, за час навчання мати дітей ОСОБА_2 участі в освітньому процесі не бере, батьківські збори не відвідує, не цікавиться успішністю дітей, не приймала участі в жодних класних та шкільних заходах (а.с. 13).
Висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету П`ядицької сільської ради від 12 грудня 2024 року № 128 визначено, що відповідачку доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 15-17).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, батьківські права засновані на спорідненості матері чи батька з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. А та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається позивач, а матір дитини не спілкується, не проявляє зацікавленості в їхній подальшій долі, не свідчить безумовно про те, що відповідачка не бажає приймати участь в утриманні та вихованні дітей, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Відтак, судом не встановлено обставин, які б однозначно свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дітьми, брати участь у їхньому вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які залишилися проживати з батьком.
За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та втрати інтересу до участі у вихованні дітей, суд не вбачав наявності правових підстав для позбавлення її батьківських прав. Наявні в матеріалах справи докази вказують на помилки у поведінці відповідачки, неправильні кроки у вихованні дітей та недостатню участь матері у їх житті, однак не можуть слугувати підставою для позбавлення батьківських прав.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 вже протягом двох років ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не цікавиться життям доньок , не займається їх вихованням, не забезпечує матеріально.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо необхідності врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. 
Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19.
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц).
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач посилався на те, що відповідач протягом тривалого часу не займається вихованням дітей, не цікавиться їх життям та станом здоров`я, не надає матеріальної допомоги, не спілкується та не відвідує її, не проявляє належного батьківського піклування, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Однак позивачем всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини.
В суді апеляційної інстанції відповідачка пояснила, що неодноразово намагалася відвідати дітей, але внаслідок негативних стосунків із матір`ю позивача, яка їй перешкоджає у зустрічах з дітьми, не мала спілкування із дітьми. Відповідачка не зверталася у відповідні органи для захисту своїх прав і визначення порядку її участі у вихованні дітей, однак просила суд не позбавляти її батьківських прав, дати можливість наладити відносини із доньками, виправити власну поведінку.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не враховано визнання позову відповідачкою, з огляду на те, що не може слугувати підставою для задоволення позову, так як відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, не відповідає інтересам дітей та суперечить закону, а саме ч. 3 ст. 155 СК України, та порушує інтереси дітей.
Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
У постанові Верховного суду від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22 (провадження №61-10115св23) зазначено, про те, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Як вже зазначалось відповідно до ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
З висновку органу опіки та піклування П`ядицької селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням П`ядицької сільської ради №128 від 12 грудня 2024 року випливає, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо дітей : ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки вона самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків в частині виховання, спілкування, піклування про її стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, утримання, створення належних умов проживання, навчання, розвитку та підготовки до самостійного життя дитини. При цьому органом опіки та піклування не взято пояснення у матері дитини, не з`ясовано причини такого ставлення матері до дітей, не з`ясовано думку дітей, а також не залучали спеціалістів, психолога, однак орган опіки дійшов висновку про наявність факту ухилення матері від виховання дітей та свідомого нехтування своїми обов`язками.
Тому суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом залишено поза увагою висновок органу опіку та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітніх дітей, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України) 
Доводи апелянта на те, що ОСОБА_2 тривалий час не проживає з дітьми не є підставою для позбавлення останньої батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 759/11903/23) .

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про байдуже ставлення ОСОБА_2 до дітей, що є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки така міра є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на які суд може піти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Колегія судді зазначає, що недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Таким чином, разом з усіма іншими доказами, враховуючи конкретні обставини даної справи, колегія суддів встановлює, що підстави для позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 відсутні, а судом першої інстанції цілком у відповідності до конкретних обставин справи винесено попередження відповідачці про необхідність зміни ставлення до дітей, з контролем її поведінки органом опіки та піклування. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 липня 2025 року .

Судді         Є.Є. Мальцева
                                                               В.А.Девляшевський 
                                                               О.О.Томин