КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2025 року                                                                                                        місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 752/24800/24
номер провадження: 33/824/3042/2025
Суддя Київського апеляційного суду Верланов С.М., за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисника - адвоката Кирилкіна Радіона Олеговича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Кирилкіна Радіона Олеговича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на постанову судді Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
Постановою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн 00 коп., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
Цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, адвокат Кирилкін Р.О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року та закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суддя першої інстанції попри визнання того, що на відеозаписі відсутній момент керування транспортним засобом, залишив поза увагою юридичне значення цієї обставини. Вказує, що відеозапис, який долучений поліцейським до матеріалів справи, не фіксує ні зупинку автомобіля працівниками поліції, ні перебування  ОСОБА_1 за його кермом. Автомобіль знаходився у нерухомому стані, а ОСОБА_1 уже була поза ним. Таким чином вважає, що доказів на підтвердження складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, в матеріалах справи немає, що суддею не було враховано належним чином. До того ж звертає увагу, що суддя першої інстанції  визнав, що відеозапис не відображає обставин безпосередньої зупинки ОСОБА_1 .
Вказує, що суддя першої інстанції не врахував, що причиною зупинки, вказаною поліцейським, була комендантська година, яка не є передбаченою законом підставою згідно із Законом України «Про Національну поліцію». Відтак, усі подальші вимоги поліцейських, включаючи огляд на стан сп`яніння, є незаконними.
Зазначає, що поліцейські не лише не відсторонили ОСОБА_1 від керування, а фактично самі запропонували їй сісти за кермо й перепаркувати автомобіль. Такі дії несумісні з припущенням про наявність стану сп`яніння та прямо суперечать обов`язковій процедурі.
Також вказує, що ОСОБА_1 не були роз`яснені її права, зокрема право пройти альтернативний медичний огляд. Комунікація працівника поліції носила маніпулятивний характер, що фактично спонукало її відмовитися від свого права. Це є грубим процесуальним порушенням, яке не отримало належної оцінки в рішенні судді першої інстанції.
Крім того, посилається на те, що суддя першої інстанції залишив без належної оцінки як фактичні обставини справи, так і суспільно-небезпечний контекст, у якому відбувалися дії ОСОБА_1 . Вказавши, що вона могла уникнути небезпеки іншим шляхом - без використання транспортного засобу або із залученням тверезого водія - суддя фактично відмовив у застосуванні інституту крайньої необхідності, не врахувавши реалії воєнного стану та терміновість ситуації. У реальності, під час сигналу тривоги та вибухів, можливості покладатися на сторонню допомогу або рухатись пішки можуть бути обмежені не лише часом, а й фізичними факторами (відстань до укриття, стан здоров`я, погодні умови, рівень стресу тощо). Суддя не взяв до уваги суб`єктивну оцінку ситуації самою особою, яка в критичний момент діяла добросовісно і логічно. До того ж наслідків, які можна було б вважати шкодою, внаслідок дій ОСОБА_1 не настало. Ніхто не постраждав, дорожній рух не був ускладнений, а саме, керування автомобілем мало обмежений у часі та просторі характер - тільки з метою доїзду до укриття. Такий контекст і така мотивація цілком відповідають вимогам, необхідним для визнання дії як такої, що вчинена в стані крайньої необхідності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисника - адвоката Кирилкіна Р.О., які підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі й просили її задовольнити, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно зі ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також іншими документами.
Згідно з положеннями ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.
З матеріалів справи вбачається, що суддя першої інстанції при розгляді справи вказані вимоги закону виконав.
Диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно з пунктом 2.9 а) Правил дорожнього руху (далі - ПДР) встановлено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Висновок судді першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у зв`язку з керуванням транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, підтверджений сукупністю зібраних та належним чином перевірених в судовому засіданні доказів, є правильним.
Зокрема, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП підтверджується даними, які містять:
- протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №159784 від 27 жовтня 2024 року, яким встановлено, що 27 жовтня 2024 року о 00 год 10 хв. в місті Києві по вул.Лятошинського, 4, водій ОСОБА_1 , керувала транспортним засобом «Volkswagen Touareg», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився у встановленому законом порядку зі згоди водія на місці зупинки транспортного засобу. Результат 1,04‰. Чим порушила пункт 2.9 а) ПДР, за що передбачена відповідальність  за ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.1);
- роздруківка тесту на алкоголь газоаналізатора «Drager Alcotest - 6820», прилад №ARHK - 0501, принтер №ARHH - 0749, згідно з яким результат тестування ОСОБА_1 становить 1,04‰, який ОСОБА_1 засвідчила своїм підписом (а.с.4);
- акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, в якому зазначено виявлені у водія ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю із порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, порушення координації рухів. Вказано спеціальний технічний засіб, за допомогою якого проводився огляд - «Alcotest Drager №6820». Результат огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння: позитивний - 1,04‰. Зазначено та засвідчено підписом ОСОБА_1 про згоду з результатом (а.с.5);
- направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакцію від 27 жовтня 2024 року до КНП КМНКЛ «Соціотерапія» (а.с.6);
- відеозапис з нагрудних камер поліцейських, що здійснювали оформлення адміністративного правопорушення, який кореспондується з фактичними обставинами справи та указує на факт порушення водієм ОСОБА_1 пункту 2.9 а) ПДР (а.с.9).
Вказані вище докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та у передбачений законом спосіб. Відповідно, відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності.
Протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали по документуванню адміністративного правопорушення складено відповідно до вимог ст.256 КУпАП, Інструкції з оформленням поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року, Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1376, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року №1452/735 (далі - Інструкція №1452/735).
У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року «Леванте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року, які з урахуванням положень ст.ст.8, 9 Конституції України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, ЄСПЛ неодноразово вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
Апеляційний суд враховує, що обставини фабули адміністративного правопорушення, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення та норма інкримінованого ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, повністю узгоджуються із дослідженим судом апеляційної інстанції відеозаписом, на якому відображені події, які відбувалися 27 жовтня 2024 року за участю ОСОБА_1 .
Відомості, які містяться на відеозаписі свідчать про дотримання працівником поліції під час проведення огляду в повному обсязі Інструкції №1452/735 та вимог ст.266 КУпАП.
Цей відеозапис є одним із об`єктивних доказів у справі про адміністративне правопорушення, на якому зафіксована подія правопорушення, а тому суд оцінює його в сукупності з іншими долученими до протоколу доказами, як досліджені судом, і така сукупність належних та допустимих доказів свідчить про беззаперечну доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №159784 від 27 жовтня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 були роз`яснені права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП. Вказаний протокол підписаний працівником поліції, який його склав, та ОСОБА_1 .
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не були роз`яснені її права спростовуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не були роз`яснені її права, зокрема її право пройти альтернативний медичний огляд, а комунікація працівника поліції носила маніпулятивний характер, що фактично спонукало її відмовитися від свого права, апеляційний суд відхиляє, виходячи з такого.
З переглянутого судом апеляційної інстанції відеозапису з нагрудних камер поліцейських вбачається, що працівник поліції підійшов до ОСОБА_1 , яка виходила з автомобіля «Volkswagen Touareg», д.н.з. НОМЕР_1 , та запитав, чи сама вона їде, на що остання відповіла, що поки так (00 год 09 хв. відеозапису). На запитання поліцейського чому вона їде в комендантську годину, так як повітряна тривога була оголошена досить давно, ОСОБА_1 відповіла, що вона тільки приїхала з району. На запитання поліцейського чи вживала вона алкоголь, так як в неї є сильний запах алкоголю, ОСОБА_1 відповіла, що трошки вживала ром, приблизно пів години тому. Надалі працівник поліції попросив ОСОБА_1 перепаркувати її автомобіль, оскільки він стоїть по центру дороги, та запропонував пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння (00 год 11 хв. відеозапису).                     У подальшому ОСОБА_1 пройшла процедуру огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою «Alcotest Drager №6820», результат якого показав 1,04‰ (00 год 13 хв. відеозапису). На запитання працівника поліції навіщо ОСОБА_1 їхала, адже могла залишитися у друзів, вона відповіла, що вони приїхали на таксі, а зараз вона їде в укриття. Надалі працівник поліції запитав, чи згодна ОСОБА_2 із результатом огляду, на що вона відповіла «так», а на запитання працівника поліції чи потрібно їхати до лікаря-нарколога, ОСОБА_1 відповіла «ні». В подальшому працівник поліції повідомив про складання протоколу про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП, та те що ОСОБА_1 відсторонено від керування транспортним засобом.
Отже з відеозапису встановлено, що ОСОБА_1 пропонувалося пройти огляд у лікаря-нарколога, при цьому вона від такого огляду відмовилася, оскільки погодилася з результатом проведеного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суддя першої інстанції попри визнання того, що на відеозаписі відсутній момент керування транспортним засобом, залишив поза увагою юридичне значення цієї обставини, а відеозапис, який долучено поліцейським до матеріалів справи, не фіксує ні зупинку автомобіля працівниками поліції, ні перебування ОСОБА_1 за кермом, то апеляційний суд вважає їх неспроможними, оскільки з відеозапису видно, що ОСОБА_1 цих обставин не заперечувала та повідомила поліцейським, що їде до укриття.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що причиною зупинки, вказаною поліцейським, була комендантська година, яка не є передбаченою законом підставою згідно із Законом України «Про Національну поліцію», а тому захисник вважає, що усі подальші вимоги поліцейських, включаючи огляд на стан сп`яніння, є незаконними, не заслуговують на увагу з таких підстав.
Диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність, не лише особи, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, а й тієї особи, яка керує транспортним засобом, але відмовилась від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та не залежить від законності зупинки чи перевірки документів водія працівниками поліції.
Отже, обставини законності зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 працівниками поліції жодним чином не впливають на доведеність факту наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Більше того, апеляційний суд звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги про відсутність факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом та незаконність її зупинки працівниками поліції, є взаємовиключними.
Посилання захисника на те, що працівники патрульної поліції не відсторонили ОСОБА_1 від керування транспортним засобом, апеляційний суд відхиляє, оскільки вказані обставини не є підставою для скасування оскаржуваної постанови судді першої інстанції, так як вирішення питання про відсторонення водія від керування транспортним засобом не впливає на її законність та обґрунтованість. Водночас, з відеозапису з нагрудної камери поліцейського вбачається, що працівник поліції повідомив ОСОБА_1 про те, що її відсторонено від керування транспортним засобом (00 год 14 хв. відеозапису).
Також апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи захисника про те, що ОСОБА_1 діяла у стані крайньої необхідності, що виключає її адміністративну відповідальність, з огляду на таке.
Відповідно до ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Також, стан крайньої необхідності повинен відповідати критеріям своєчасності. Своєчасність заподіяння шкоди полягає в тому, що вона може бути заподіяна лише протягом часу, поки існує стан крайньої необхідності. Якщо ж такий стан ще не виник або, навпаки, уже минув, то заподіяння шкоди в цьому випадку (так звана «передчасна» і «спізніла» крайня необхідність), може тягнути відповідальність на загальних засадах.
У апеляційній скарзі захисник вказує, що суддя першої інстанції залишив без належної оцінки як фактичні обставини справи, так і суспільно-небезпечний контекст, у якому відбувалися дії ОСОБА_1 . Вказавши, що вона могла уникнути небезпеки іншим шляхом - без використання транспортного засобу або із залученням тверезого водія - суддя фактично відмовив у застосуванні інституту крайньої необхідності, не врахувавши реалії воєнного стану та терміновість ситуації. У реальності, під час сигналу тривоги та вибухів, можливості покладатися на сторонню допомогу або рухатись пішки можуть бути обмежені не лише часом, а й фізичними факторами (відстань до укриття, стан здоров`я, погодні умови, рівень стресу тощо). Суддя не взяв до уваги суб`єктивну оцінку ситуації самою особою, яка в критичний момент діяла добросовісно і логічно. До того ж наслідків, які можна було б вважати шкодою, внаслідок дій ОСОБА_1 не настало. Ніхто не постраждав, дорожній рух не був ускладнений, а саме, керування автомобілем мало обмежений у часі та просторі характер - тільки з метою доїзду до укриття. Такий контекст і така мотивація цілком відповідають вимогам, необхідним для визнання дії як такої, що вчинена в стані крайньої необхідності.
Проте такі доводи захисника не свідчать про те, що зазначена небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами та, керуючи автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 перебувала в стані крайньої необхідності і її дії є виправданими.
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 керувала транспортним засобом                           27 жовтня 2024 року о 00 год 10 хв., а з відкритих джерел інформації вбачається, що повітряна тривога у місті Києві була оголошена 26 жовтня 2024 року об 23 год 00 хв., а відбій було оголошено 27 жовтня 2024 року об 02 год 20 хв. Тобто ОСОБА_1 керувала транспортним засобом за спливом більше однієї години після оголошення повітряної тривоги у місті Києві, а тому її дії не відповідали критеріям своєчасності.
Крім того, позиція сторони захисту суперечить найважливішим умовам правомірності акта крайньої необхідності, а саме те, що в даних обставинах небезпека не могла бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам, оскільки ОСОБА_1 повідомляла працівникам поліції про те, що вона приїхала від друзів на таксі, а потім вона поїхала в укриття самостійно. Тобто, ОСОБА_1 не наведено обґрунтувань того, що їй заважало дістатися до укриття, зокрема, на таксі, з урахуванням тривалості оголошеної повітряної тривоги, та змусило скористатися власним автомобілем.
Інших переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки судді в оскаржуваній постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, захисником не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що суддею першої інстанції прийняте законне і обґрунтоване судове рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.
Суд апеляційної інстанції вважає, що обраний суддею першої інстанції                         ОСОБА_1 вид адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн 00 коп., з позбавленням його права керування транспортними засобами строком на один рік, відповідає обставинам справи та вимогам ст.ст.23, 33 КУпАП. Крім того, санкцією ч.1 ст.130 КУпАП не передбачено альтернативних видів стягнення.
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова судді Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року є законною та обґрунтованою, а тому апеляційна скарга адвоката Кирилкіна Р.О., подана в інтересах ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП, суддя апеляційного суду,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргуадвоката Кирилкіна Радіона Олеговича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 
Постанову судді Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя Київського
апеляційного суду                                                                                         С.М.Верланов