Номер провадження: 22-ц/813/4196/25 
Справа № 521/9101/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.07.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2024 року 
у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
встановив:
05 квітня 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 24 березня 2014 року у розмірі 46088,40 грн, яка складається з заборгованості за кредитом – 38022,31 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 8066,09 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що 24 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву, тим самим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 37000 грн.
Для користування кредитним картковим рахунок відповідач отримав кредитну картку.
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту. 
Однак, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, в результаті чого станом на 20 березня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 46088,40 грн, яка складається з заборгованості за кредитом – 38022,31 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 8066,09 грн.
Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 24 березня 2014 року у розмірі 46088,40 грн з яких: 38022,31 грн заборгованість за тілом кредиту, 
8066,09 грн – заборгованість за відсотками. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11 березня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про перегляд вказаного вище заочного рішення суду.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року, справу направлено на розгляд за встановленою територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Київського районного суду м. Одеси.
01 серпня 2024 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог у якій просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 45782,73 грн, з яких: 38022,31 грн – заборгованість за тілом кредиту, 7760,42 грн – заборгованість за простроченими відсотками).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2024 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 24 березня 2014 року станом на 20 березня 2023 року у розмірі 38022,31 грн. У задоволенні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2212,90 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лашкевич Д.В., просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та судового збору скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні цих вимог. 
За доводами апеляційної скарги, у анкеті-заяві від № Б/Н від 24 березня 2014 року, на яку банк посилається, як на підставу задоволення позовних вимог, відповідач не висловлював жодних намірів оформити на своє ім`я саме кредитну картку/чи кредитні картки. Є лише 2 (дві) невідомо ким проставлені відмітки у пунктах «Карта «Універсальна» і «Зарплатний пакет», а напроти пункту «Бажаний кредитний ліміт по платіжній карті «Універсальна Gold» взагалі залишено абсолютно пусте, незаповнене місце.
Скаржник не мав наміру і не оформляв у АТ КБ «ПриватБанк» будь-якої кредитної карти і не укладав із банком жодного кредитного договору.
Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідач отримав від банку саме кредитну картку, як і те, що скаржнику було надано саме кредит із чітким визначенням суми наданого кредиту.
Банком не надано жодного належного та допустимого доказу того, що скаржнику видавалися, і коли саме, банківські кредитні картки і відкривався картковий рахунок. Таким доказом, наприклад, могла б слугувати розписка відповідача про отримання певної кредитної картки.
Надані банком докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, серед іншого, не дають можливості пересвідчитися у тому, що банком дотримано строки позовної давності при зверненні з цим позовом до суду.
Розрахунок заборгованості та довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки мали прийматися до уваги судом, оскільки такі не містять прізвища особи, яка їх склала, та самі по собі, без встановлення факту укладання між сторонами саме кредитного договору, не є належними та допустимими доказами факту надання відповідачу кредиту та існування у нього заборгованості.
Стягуючи з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позову, суд першої інстанції не урахував те, що скаржник є особою з інвалідністю 2 групи, тому з огляду положення п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», він має пільгу зі сплати судового збору, тому оскаржуване рішення суду в цій частині є незаконним. 
Днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи (п.2 ч.6 ст. 272 ЦПК України). 
Копію апеляційної скарги та ухвали Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2025 року про відкриття апеляційного провадження АТ КБ «Приватбанк» отримало у електронний кабінет 05 лютого 2025 року та 09 лютого 2025 року відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного документа.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» не скористалося. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 липня 2025 року повернуто 
АТ КБ «Привтабанк» письмові пояснення поданий ним на апеляційну скаргу 
 ОСОБА_1 .
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2025 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (46088,40 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2024 року лише в частині задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 38022,31 грн та розподілу судових витрат.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитом в розмірі 38022,31 грн відповідає, проте, у частині вирішення питання стосовно судових витрат рішення суду не ґрунтується на вимогах закону.
Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.
24 березня 2014 року ОСОБА_1 підписав заяву б/н, на підставі якої АТ КБ «Приватбанк» було відкритий картковий рахунок відповідачу. Підписавши цю анкету-заяву відповідач погодився з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають договір про надання банківських послуг. Крім того, відповідач зобов`язався виконувати умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті Приватбанка www.pb.ua, а також регулярно знайомитися з їх змінами (т.1 а.с.16).
08 липня 2014 року, тобто у день підписання зазначеної вище заяви, відповідачу було видано картку «Універсальну» з № НОМЕР_1 строком дії до січня 2018 року, 19 червня 2018 видано карту «Універсальну Gold» з № НОМЕР_2 строком дії до квітня 2022 року (т.1 а.с. 15).
З довідки, доданої банком до позову, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 убачається, що 19 червня 2018 року відповідачу встановлено кредитний ліміт у розмірі 1000 грн, який у подальшому неодноразово змінювався, а саме 24 січня 2019 року збільшено до 25000 грн, 19 вересня 2019 року зменшено до 22650 грн, 30 вересня 2019 року зменшено до 21650 грн, 06 жовтня 2019 року зменшено до 16575,66 грн, 13 жовтня 2019 року зменшено до 15954,67 грн, 18 лютого 2020 року збільшено до 21000 грн, 12 червня 2020 року зменшено до 20944,42 грн, 14 серпня 2020 року зменшено до 20746,39 грн, 07 вересня 2020 року зменшено до 20355,71 грн, 23 вересня 2020 року зменшено до 19175,71 грн, 19 жовтня 2020 року зменшено до 18866,15 грн, 26 листопада 2020 року зменшено до 18533,43 грн, 22 грудня 2020 року зменшено до 18000 грн, 16 лютого 2021 року зменшено до 16320 грн, 18 червня 2021 року збільшено до 26000 грн, 24 вересня 2021 року збільшено до 35000 грн, 15 грудня 2021 року збільшено до 37000 грн, 26 грудня 2022 року зменшено до 0,00 грн (т.1 а.с.13-14).
З виписки по картковому рахунку за договором №б/н, за період 24 березня 2014 року – 22 березня 2023 року убачається, що відповідач користувався кредитним коштами, здійснюючи розрахунки за покупки у магазинах, аптеках, знімав кошти у банкоматах, здійснював переказ коштів на інші картки, а також здійснював поповнення кредитної картки (т.1 а.с. 60-65).
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 28 травня 2024 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 45782,73 грн, яка складається з: 
38022,33 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 38022,31 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 7760,42 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії (т.2 а.с. 27-29).
Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що банк за допомогою належних та допустимих доказів довів факт отримання та не повернення відповідачем кредитних коштів у розмірі 38022,31 грн. Відхиляючи доводи відповідача щодо його необізнаності про використання кредитних коштів, суд першої інстанції зазначив, що згідно анкети-заявки позичальником була вибрана саме картка «Універсальна», яка визначена у анкеті як кредитна, окріт того рух коштів на вказаному банківському рахунку свідчить про неодноразове використання позичальником саме кредитних коштів та їх неодноразове часткове повернення, що із застосуванням до доказів принципу «більшої вірогідності» надає можливість прийти до висновку про обізнаність позичальника про те, що надана йому банківська картка є кредитної в якої використовується не лише «зарплатні» гроші, а і кредитні кошти які надаються банком. На спростування твердження відповідача щодо сплину строків позовної давності, суд зазначив, що згідно розрахунку заборгованості витрати позичальника з наданої йому кредитної картки продовжувались і протягом 2019 року, що свідчить про те що строк позовної давності по поверненню грошей який були використані позичальником із карки не сплинули.
Щодо зазначених висновків суду колегія суддів зауважує про таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України  за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язуватися повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі N 274/7221/19 (провадження N 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Водночас, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року N 75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).
Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі N 456/3643/17 (провадження N 61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі N 760/7792/14-ц (провадження N 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі N 278/2177/15-ц (провадження N 61-22158св19).
Таким чином, виписка з карткового рахунку, яка додана до позовної заяви є належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту, а також доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, ураховуючи факт користування позичальником кредитними коштами, і часткове повернення отриманих коштів у кредит.
Виписка по рахунку містить інформацію по карткам, які були видані відповідачу згідно довідки, наданої банком (т.1 а.с. 15).
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Під час розгляду справи судом першої інстанції, так і на стадії апеляційного перегляду, скаржник не оспорює ту обставину, що 24 березня 2014 року він підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.
Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі позивач довів належними і допустимими доказами обставини щодо укладення між банком та ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків, та прострочення останнім виконання взятих на себе зобов`язань, що скаржником не спростовано.
Заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Сама по собі відсутність у анкеті-заяві від 24 березня 2014 року інформації про тип кредитної картки, яку фактично було видано позичальникові, а також відсутність відомостей про бажаний розмір кредитного ліміту, за умови надання позивачем належних доказів, які відповідачем не спростовані, щодо фактичного використання ОСОБА_1 конкретних кредитних карток у межах кредитних лімітів, визначених банком, та повернення цих коштів, хоча і не у повному обсязі, вагомо свідчить про те, що позичальник був достеменно обізнаний про факт використання кредитних коштів у межах та обсягах, які визначені та погоджені банком у формі кредитного ліміту, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки є неналежним та не допустимим доказом у справі, з підстав викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки як убачається з копії цього документа він підписаний керівником напрямку операційного обслуговування ГО Івановою Н.М., та скріплений печаткою банку (т.1 а.с. 14).
Обставин, які б ставили під сумнів цей документ, як джерело доказу колегія суддів не вбачає, доказів про те, що вказаний вище документ складено та підписано неуповноваженою особою, скаржником усупереч ст. ст. 12,81 ЦПК України не надано.
Заперечуючи проти позову, суді першої інстанції скаржник, як на підставу позову посилався на пропуску банком строку позовної давності при зверненні з цим позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).
У відповідності до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
При таких обставинах, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, N 22083/93, N 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (N o. 2), N 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Як убачається з виписки по рахунку відповідача, останній почав використовувати кредитні кошти 20 червня 2018 року, при цьому скаржник систематично вносив грошові кошти на рахунок, сплачуючи кредитну заборгованість, востаннє такий платіж здійснив 27 січня 2023 року, з цим позовом до суду банк звернувся 05 квітня 2023 року, тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову з підстав позову банком строків позовної давності, як про те стверджує скаржник. 
Дата укладання кредитного договору не є датою, з якою законом пов`язує обрахунок строку позовної давності, тому саме по собі підписання відповідачем анкети-заяви 24 березня 2014 року, у даному конкретному випадку, не має правового значення при вирішення питання про сплив позовної давності. 
Водночас, аргументи скаржника щодо неправильного вирішення судом питання про судові витрати, колегія суддів вважає слушними.
Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 , тому згідно з п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він має пільгу зі сплати судового збору. 
При зверненні з позовом до суду, АТ КБ «Приватбанк» сплатило судовий збір у розмірі 2684 грн, позовні вимоги банку судом задоволено частково, а саме у розмірі 38022,31 грн, що становить 83% від загальної ціни позову (45782,73 грн), тому судовий збір у розмірі 2227,72 грн (2684 грн*83%), позивачу має бути компенсований за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Наведеного вище місцевий суд не урахував, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення судового збору з відповідача.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині судових витрат скасуванню з ухваленням нового судового рішення. 
Рішення суду в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367,374,375,376,382-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судового збору у розмірі 2212,90 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570) судовий збір за подання позову у розмірі 2227,72 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                          Ю.П. Лозко

Судді:                                                                           О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький