ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року	Львів	Справа № 451/533/25 пров. № А/857/23183/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Запотічний І.І., 
суддя                                                       Шинкар Т.І. 

секретар судового засідання                     Василюк В.Б.

за участю:
представника відповідача - Кортоус М. М.
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 травня 2025 року (головуючий суддя Патинок О.П., м.Радехів) у справі №451/533/25 за адміністративним позовом   ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-
В С Т А Н О В И В:
07.04.2025 позивач  ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції, Головного управління Національної поліції у Волинській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.
Позов обґрунтовує тим, що 27.03.2025 поліцейським взводу № 1 роти № 1 батальйону № 1 Управління патрульної поліції у Волинській області рядовим поліції Драганчук М.Ф. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4366610, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП та застосовано стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 грн. Вважає, що при розгляді справи порушено цілий ряд його прав, з винесеною постановою не погоджується, вважає її незаконною та такою, що підлягає до скасування. Звертає увагу, що поліцейським під час розгляду справи не надано йому можливості скористатись правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, зокрема, на захист, відтак на його прохання про бажання скористатись правовою допомогою, працівником поліції було зазначено, що він не може забезпечити захисника та запропонував йому самому це зробити. Поліцейський проігнорував усі можливі правові та моральні принципи (стан здоров`я його дружини) та поставив його у край невигідне становище, із врахуванням необхідності терміново продовжувати рух, змусив ОСОБА_1 тим самим до продовження складення постанови без участі фахівця в галузі права. Окрім цього, зазначає, що прилад за допомогою якого здійснювалася фіксація швидкості руху, не був встановлений стаціонарно, а його ручне використання не допустиме. Так, в якості доказу на підтвердження наявності події правопорушення, а саме факту перевищення позивачем встановлених обмежень швидкості руху, до постанови додано показання технічного засобу - лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20 008399. Однак, відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» прилад TruCam при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу не може утримуватися інспектором поліції в руках, а повинен бути стаціонарно вмонтованим. Утримання такого приладу поліцейським у руці, з урахуванням вірогідної похибки, ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля.
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 26 травня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги  аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, зазначає, що аналіз фактичних обставин справи, встановлених під час її розгляду, у їх взаємному зв`язку та сукупності мотивів, покладених в основу оспорюваної постанови, дає підстави для висновків про недоведеність у спірних правовідносинах належними та допустимими доказами вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 122 КУпАП.
07.07.2025 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що доводи апелянта про те, що поліцейський не вправі використовувати пристрій ТruСаm в ручному режимі, оскільки він не передбачений законодавством, спростовується положеннями статті 40 Закону України «Про Національну полінію», які дозволяють застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Посилання апелянта на те, що дії поліцейського були незаконними, оскільки вимірювання швидкості руху було здійснено приладом із функцією фото- та відео фіксації ТruСаm, який знаходився в руках працівника поліції і переміщався у просторі, а не був встановлений стаціонарно, спростовуються листом Департаменту патрульної поліції «Про використання лазерного вимірювача швидкості ТruСаm для фіксації правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху» від 04.10.18 № 11299/41/2/02-2018 та листом ДП «Укрметртестстандарт» від 21.12.2020 № 28-10/139, відповідно до яких лазерний вимірювач ТruСаm відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Відповідач вважає, що різниця між зафіксованою швидкістю і допустимою швидкістю руху в населеному пункті 112 км/год - 50 км/год. — 62 км/год перевищує допустимі норми відхилення передбачені технічними характеристиками пристрою ТruСаm. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
21.07.2025 відповідачем до суду подано додаткові заперечення на апеляційну скаргу. Зазначає, що візуальне спостереження за дотриманням ПДР працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Вважає, що відеозапис з приладу ТruСаm та роздруківки з відеофайлу приладу ТruСаm із зафіксованим порушенням ПДР де вказані координати вчиненого правопорушення є належними доказами, якими підтверджено порушення позивачем ПДР України.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечує вимоги апеляційної скарги. Вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Водночас, відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку   ст.126   Кодексу адміністративного судочинства України,   не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми   ст.313 цього Кодексу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Як вбачається з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №4366610 від 27.03.2025, винесеної поліцейським 1 взводу 1 роти 1 батальйону УПП у Волинській області ДПП рядовим поліції Драганчук М.Ф., позивача – ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді «штрафу – 1 700 грн.»
Згідно пояснень ОСОБА_1 від 27.03.2025 по суті зупинки т/з, останній повідомив, що працівники поліції використовували прилад Трукам 008399 тримаючи в руках.
В матеріалах справи наявна фотокартка (роздруківка) з веб-сайту Google Maps, де вказано координати місця адміністративного порушення.
Відповідно до копії листа «Про організацію дорожнього руху» №12980/41/27/02-2022 від 23.09.022 ДПП погодило встановлення дорожніх знаків 5.76 «Автоматична відео фіксація порушень Правил дорожнього руху» в тому числі і в с. Шклинь (км 101+683 праворуч та 102+922 ліворуч).
Щодо правомірності використання приладу TruCАМ LTI 20/20, відповідачем ДПП долучені докази, зокрема, сервісна книжка приладу для вимірювання швидкості транспортних засобів TruCАМ LTI 20/20, сертифікат відповідності, копія свідоцтва про повірку № 22-01/32854, чинне до 03.12.2025, лист Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України №04/03/03-3878 від 04.10.2018, лист ДП «Укрметртестстандарт» від 21.12.2020 № 28-10/139 на ім`я першого заступника Департаменту патрульної поліції України.
Також, відповідно до листа ДП «Укрметртестстандарт» від 01.10.2019 № 22-38/49 на ім`я першого заступника Департаменту патрульної поліції України лазерний вимірювач TruСАМ відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач TruСАМ також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортних засобів в автоматичному режимі. В автоматичному режимі без участі оператора забезпечується циклічне виконання послідовності дій: вибір цільового транспортного засобу, вимірювання швидкості, руху транспортного засобу, документування результатів вимірювання та фотофіксація належної до цих результатів дорожньої ситуації. Алгоритми обробки вимірювальної інформації забезпечують отримання результатів вимірювань швидкості руху транспортних засобів в межах максимально допустимої похибки, як в ручному так і в автоматичному режимах: - ± 2 км/год. в діапазоні від 2 до 200 км/год.; - ± 1 % в діапазоні від 201 до 320 км/год.
Лазерний вимірювач швидкості LTI 20/20 ІІ TruCam отримав сертифікат перевірки типу засобів вимірювальної техніки від 26.12.2018 №22/3/В/21/376-18, виданого державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ», дійсний до 26.12.2028.
Крім того, додано фотознімок, який виготовлений за допомогою приладу TruCam та відеозапис на яких зображено автомобіль марки засобом «Mercedes-Benz ML 350» д.н.з. НОМЕР_1 , вказано дату та час вчинення правопорушення, швидкість руху автомобіля, яка становила – 112 км/ год, дистанція – 197,7 м.
Вважаючи постанову протиправною, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.      
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з приписами ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 62 Конституції України   передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього   Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до   пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених   Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Відповідно до п. п. 1.1.-1.5.   ПДР   України ці Правила відповідно до   Закону України «Про дорожній рух»   встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Пунктом 1.9 Правил дорожнього руху   встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до   п.12.4 Правил дорожнього руху, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Відповідно до   ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За загальними правилами   ст. 33 КУпАП   стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Відповідно до   ст.280 КУпАП   орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до   ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Відповідно до п. 1   ст. 247 КУпАП   обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.
Так, в якості доказу на підтвердження наявності події адміністративного правопорушення, а саме - факту перевищення позивачем встановлених обмежень швидкості руху, до матеріалів справи надана копія файлу фотозображенням, зробленим за допомогою лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 реєстраційний номер № ТС008399.
Крім того, надано сервісну книжку приладу для вимірювання швидкості транспортних засобів TruCАМ LTI 20/20, сертифікат відповідності, копію свідоцтва про повірку № 22-01/32854, чинне до 03.12.2025, лист Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України №04/03/03-3878 від 04.10.2018, лист ДП «Укрметртестстандарт» від 21.12.2020 № 28-10/139 на ім`я першого заступника Департаменту патрульної поліції України.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що подані до матеріалів справи копії фотознімка та відеозапису, здійснені лазерним вимірювачем швидкості ТЗ TruCAM LTI 20/20 №ТС008399, в розумінні положень   статті 251 КУпАП, можуть мати доказову силу в питанні встановлення факту перевищення ТЗ допустимої швидкості руху, проте таке можливо лише за умови дотримання уповноваженою особою процедури використання даного приладу.
Як вбачається з доводів апелянта, під час вимірювання швидкості транспортного засобу лазерний вимірювач швидкості ТЗ TruCAM LTI 20/20 № ТС008399 не був встановлений стаціонарно, а знаходився в руках працівника поліції, що таким чином не дає змоги використовувати працівником поліції вимірювач швидкості ТЗ у такому режимі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що такі твердження позивача про розміщення приладу TruCam спростовуються приписам   статті 40 Закону України «Про національну поліцію».
Проте, на переконання суду апеляційної інстанції, доводи відповідача щодо використання лазерного вимірювача швидкості ТЗ TruCam і вимірювання швидкості руху, в спосіб «тримаючи прилад в ручному режимі», є помилковими.
Так,   статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію»   регламентовано застосування технічних приладів, технічних засобів та спеціалізованого програмного забезпечення.
За змістом ч.1   ст.40 цього Закону   в редакції на час фіксації події, що є предметом оцінки суду, поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: 1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень; 2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз; 3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню; 4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння; 5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.
Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Отже, слід дійти висновку, що даною нормою закону встановлений порядок застосування, зокрема, технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки та засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Так, технічний засіб з виявлення та/або фіксації правопорушень має бути монтований/розміщений по зовнішньому периметру доріг і будівель. Інших способів використання технічних засобів, а ніж ті, які визначені в   ст.40 Закону України «Про Національну поліцію», законодавцем не визначено.
Таким чином,   суд апеляційної інстанції констатує, що лазерний вимірювач швидкості ТЗ TruCAM LTI 20/20 № ТС008399, який у розумінні положень   статті 40 Закону України «Про Національну поліцію»,    є технічним засобом з виявлення та/або фіксації правопорушень, що не був закріплений (розміщений) в порядку, передбаченому ст.40 Закону, а знаходився в руках поліцейського, не може вважатися   технічним засобом, що здійснює вимірювання швидкості, результати якого можуть розглядатися судом як доказ у справі.
Використання уповноваженою особою лазерного вимірювача швидкості ТЗ TruCAM в спосіб тримання в руках, не може бути визнаний таким, що відповідає нормам   статті 40 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки за змістом цієї норми технічний засіб може бути монтований / розміщений по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Так, значення слів «монтований/розміщений» в контексті наведеної статті закону слід розуміти так, що технічний засіб має бути або ж вмонтований, або ж розміщений стаціонарно (статично), що виключало б можливість його руху (механічного (регулярного чи випадкового) коливання   предмета   навколо точки рівноваги) під час вимірювання швидкості. При цьому, використання технічного засобу в ручному режимі (тримання в руках) законодавством не передбачено.
Підсумовуючи вказане, з огляду на встановлені в цій справі обставини і правове регулювання спірних відносин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставим справи та допустимим доказам, норми матеріального та процесуального права в спірних правовідносинах не правильно застосовані, а тому постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №4366610 від 27 березня 2025 року слід скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Також, відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи вбачається, що при поданні адміністративного позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 605,60 грн за подання адміністративного позову та 908,40 грн. (605,60*1,5) за подання апеляційної скарги на рішення суду. Оскільки, Восьмий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, то таким чином на користь позивача слід стягнути 1514,00 грн. (605,60  + 908,40) сплаченого судового збору.
Згідно з   ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись   ст.ст.243,   268,    286, 310,   313,   315,   317,   321,   322, 325   КАС   України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 травня 2025 року у справі №451/533/25 – скасувати.
Прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4366610, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, а справу про адміністративне правопорушення - закрити.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ - 40108646) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНКОПП - НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір в сумі 1514 (тисяча п`ятсот чотирнадцять) грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено  23.07.25