П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

6 серпня 2025 року                                                                                               місто Київ
справа № 752/12400/23
                                                                                           провадження№22-ц/824/11152/2025     
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В..
 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Влащенком Олегом Анатолійовичем, 
 
на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 28 квітня 2025 року, постановлену у складі судді Ольшевської І.О.,-
В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.
 Свої позовні вимоги обґрунтовує, тим, що  він випадково дізнався, що відповідач ОСОБА_2 , всупереч його волі, вивезла без його згоди до Німеччини неповнолітню доньку  ОСОБА_3 , 2013  року народження,  та ініціювала судовий процес про розірвання шлюбу, що суперечить інтересам дитини. 19 травня 2023 року рішенням Голосіївського районного суду м.Києва  розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 .  Неповнолітня донька ОСОБА_4 тимчасово проживає з відповідачкою у Німеччині. Відповідачка ОСОБА_2   не приділяє уваги родині та неповнолітній дитині, не займається питаннями, пов`язаними із влаштуванням побуту і домашнім господарством, доглядом за донькою, не слідкує за правильним харчуванням ОСОБА_4 . Замість цього відповідачка займається своїм особистим життям, це все бачить неповнолітня донька. З ОСОБА_2 у них виникли суперечки про місце проживання доньки. Позивач неодноразово пропонував відповідачу вирішити питання спілкування та виховання з дитиною  за адресою його постійного місця проживання, але відповідач не виказує  позитивного рішення.  Відповідачка перешкоджає йому у спілкуванні з донькою, не дбає про її духовний розвиток. ОСОБА_2 проживає у тимчасовому житлі, яке не відповідає нормам для житла. За його місцем проживання для ОСОБА_3 є всі умови повноцінного розвитку: школа, басейн, спортзал та спортклуб. Дитина виказувала бажання жити в Україні  за адресою своєї реєстрації.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва ввід 28 квітня 2025 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення   місця проживання дитини.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Влащенко О.А.  подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги, зокрема, зазначив, що факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того, вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом пре визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання.
Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця її проживання. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним із батьків в Україні. Такі висновки щодо застосування норм права зробила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, забезпечуючи єдність судової практики, у справі за позовом батька про визначення місця проживання дитини разом із ним.
Неповнолітня ОСОБА_5 постійно проживала з батьком до виїзду за кордон, де склалися необхідні соціально-побутові умови, сталі соціальні зв`язки, з батьком спілкувалася періодично, а за словами дитини, дочка виявила бажання не тільки бачитись із батьком і проводити з ним вільний час, а й проживати - разом в Україні.
Позивач ОСОБА_1 надав достатньо доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з батьком з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків
Зважаючи на положення міжнародних договорів щодо збереження юрисдикції судів України в питаннях батьківської відповідальності, очевидною є можливість вирішення справи про батьківську опіку та визначення місця проживання дитини caмe національними судами.
Таким чином, сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того, вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору.
 У відносинах  маж Україною та 85 державами світу чинна Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, яка спрямована на забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно  дотримувалися в інших Договірних державах. 
Суть Конвенції полягає в тому, що  один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини та, зокрема, вивозити її в іншу державу. А у випадку виникнення такої ситуації  дитина має бути негайно повернута в державу свого постійного проживання для того, щоб  компетентний орган саме цієї держави як держави постійного місця проживання дитини прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та  участі у її вихованні батьків (інших осіб). 
Вважає, що судом не були захищені права позивача, гарантовані Конституцією України та правовими нормами цивільного законодавства.
Судом не було створено необхідних умов для всебічного і повного дослідження обставин справи.
У відзиві на апеляційну скаргу  представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Красюк Н.І.  заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції  залишити без змін.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Влащенко О.А. доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції  скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Красюк Н.І. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. 
Третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації повідомлена про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки - повідомлення до електронного кабінету учасника, через підсистему "Електронний суд", що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (том №2, а.с.50).
За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явилися, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши  доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справ вбачається, що  у червні 2023 року  позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 ,  третя особа: Орган опіки та піклування Голосіївської районної в м.Києваі державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, в якому зокрема просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , 2013 року народження, разом батьком.  
Зазначав, що у зв`язку із військовою агресією РФ проти України, відповідач ОСОБА_2 разом із дитиною переїхали та проживають у Федеративній Республіці Німеччині, де  винаймають житло, донька навчається.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження /т.1 а.с.22/.
Стороною відповідача заявлено клопотання про непідсудність справи Голосіївському районному суд м.Києва. Відповідач вважає, що справа за позовом ОСОБА_1   на підставі ч.3 ст. 75 Закону України " Про міжнародне приватне право" підлягає залишенню без розгляду, оскільки 9 листопада 2023 року  до суду міста Фрайбурга Федеративної республіки Німеччина було подано заяву до ОСОБА_1 щодо батьківських прав відносно малолітньої  ОСОБА_3 , в тому числі про місце її проживання.   
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва ввід 28 квітня 2025 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення   місця проживання дитини.
Ухвала суду мотивована тим, що місце постійного проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінилось. Керуючись положеннями статей 5, 6 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, суд констатував припинення юрисдикції суду України на вирішення спору про визначення місця проживання дитини у даній цивільній справі. А тому суд дійшов  висновку про наявність підстав закриття провадження у справі.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, питань щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, коли хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.
Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (ст.66 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (ч. ч. 1,2 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Установлено, що на момент відкриття провадження у цій справі, справа підсудна судам України. Відповідачка ОСОБА_2 до міста Фрайбурга Федеративної республіки Німеччина звернулася у листопаді 2023 року після відкриття провадження у цій справі.
Україна згідно із Законом від 11 січня 2006 року № 3303-IV є учасницею Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Гаазька конвенція 1980 року).
Отже питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року (надалі - Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року).
Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію   вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.
З  урахуванням  статті  7,  у  разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу  Договірну  Державу,  юрисдикцію  мають органи Держави нового звичайного місця проживання.
Стаття 6 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року встановлює, що для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункту 1 статті 5 Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлено.
У статті 7 цієї Конвенції вказано, що у разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання   безпосередньо   до   переміщення   або   утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та
     a) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або
     b) дитина не проживає в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі.
     Переміщення або утримування дитини вважається неправомірним, якщо:
     a) це порушує права опіки, набуті особою, установою чи будь-яким іншим органом, спільно чи окремо, за правом держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування; та
     b) на момент переміщення або утримування такі права фактично здійснювалися, спільно або окремо, чи здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
     Права опіки, зазначені вище в підпункті «a», можуть виникати, зокрема, в силу закону або внаслідок судового чи адміністративного рішення або з угоди, яка має юридичну силу згідно з правом тієї Держави.
Увесь час, упродовж якого органи, уперше згадані в пункті 1, зберігають свою юрисдикцію, органи тієї Договірної Держави, до якої дитину було переміщено або в якій вона утримується, можуть вживати лише таких невідкладних заходів згідно зі статтею 11, які є необхідними для захисту особи чи майна дитини.
Відповідно до ст. 12 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року у будь-якому   невідкладному випадку органи будь-якої Договірної Держави, на території якої перебуває дитина або майно, яке належить дитині, мають юрисдикцію вживати будь-яких необхідних заходів захисту.
Заходи, ужиті згідно з попереднім пунктом стосовно дитини, яка має звичайне місце проживання в Договірній Державі, припиняються як тільки органи, які мають юрисдикцію відповідно до статей 5 - 10, вжили заходів, яких потребує ситуація.
Заходи, ужиті згідно з пунктом 1 стосовно дитини, яка має звичайне місце проживання в не-Договірній Державі, припиняються в кожній Договірній Державі, як тільки заходи, яких потребує ситуація та яких ужили органи іншої держави, були визнані у відповідній Договірній Державі.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 зробив висновок про те, що нормами чинного законодавства України не передбачено імперативної умови про те, що перебування дитини за межами України є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання такої дитини. Більше того, зважаючи на положення міжнародних договорів щодо збереження юрисдикції судів України у питаннях батьківської відповідальності, очевидним є можливість вирішення справи про визначення місця проживання дитини саме національними судами.
Таким чином, сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини.
На підставі викладеного, частини другої статті 416 ЦПК України, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду висловила такі висновки про застосування норм права.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.
Факт проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання. Повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 760/18630/22 вказав на те, що за правилами Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року у разі неправомірного переміщення або утримування дитини держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 цієї Конвенції встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування.
Для застосування пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року потрібно встановити такі обставини: 1) дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; 2) протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини; 3) дитина адаптувалася до нового середовища.
Відповідно до статті 16 Гаазької конвенції 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.
У цій постанові Верховний Суд також вказав на те, що положення статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року при визначенні юрисдикції застосовуються лише в тому випадку, якщо мало місце неправомірне переміщення або утримання дитини.
У вказаній справі Верховний Суд, враховуючи, що ОСОБА_3 народилася в Україні, до ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала в Україні та є громадянкою України, на час звернення до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі не проживала в Україні нетривалий проміжок часу, її звичайним місцем проживання залишалася Україна, тому апеляційний суд дійшов загалом обґрунтованого висновку про поширення юрисдикції судів України на цей спір та скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Предметом позову у цій справі є, зокрема,  вимога про  визначення  місця проживання дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з одним із батьків.
При зверненні до суду з позовом батько вказував на те, що у зв`язку із військовою агресією РФ проти України, відповідачка ОСОБА_2 разом із дитиною переїхали та проживають у Федеративній Республіці Німеччині. З наявних в матеріалах справи даних вбачається, що відповідач та дитина мають зареєстроване місце проживання у Федеративній Республіці Німеччині, у місті Кірхцартен  з березня 2022 році (том №1 а.с. 35-38).
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що між батьками була досягнута домовленість, що мати разом з дитиною  остаточно змінюють місце свого постійного проживання та переїжджають  на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина. 
Разом з тим, в матеріалах справи  відсутні дані щодо неправомірного переміщення або утримування дитини у Федеративній Республіці Німеччині.
Як вказує Об`єднана палата Касаційного цивільного суду сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання.
Зважаючи на зазначені обставини у сукупності та враховуючи, що ОСОБА_3 народилася в Україні, до досягнення дев`ятирічного віку проживала в Україні та є громадянкою України, а на час звернення до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі не проживала в Україні певний проміжок часу, і проживає у  Федеративній Республіці Німеччині, оскільки в Україні тривають воєнні дії (іншого не встановлено), тому апеляційний суд   дійшов висновку про помилковість висновку суду першої інстанції про непідсудність цієї справи судам України.
За результатами перегляду ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив невірне застосування норм процесуального права, оскаржувана ухвала суду перешкоджає подальшому провадженню у справі, що дає підстави для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, 
суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Влащенком Олегом Анатолійовичем,  задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 28 квітня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 20 серпня 2025 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                   А.М. Стрижеус