ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 р. 	Справа № 440/11010/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.06.2025, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава,  по справі № 440/11010/23
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1                       
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 по справі №440/11010/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини  НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини  НОМЕР_1  щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 12.06.2023 щодо звільнення з військової служби за п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1  розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.06.2023 про звільнення його з військової служби за п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 заяву представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду по справі №440/11010/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 подати протягом одного місяця з дати отримання цієї ухвали звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2023 по справі №440/11010/23.
22.05.2025 до суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшов звіт щодо судового контролю, в якому зазначено, що посадовими особами військової частини НОМЕР_1 виконано всі можливі заходи стосовно виконання судового рішення від 28.11.2023 у справі №440/11010/23.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 у прийнятті звіту Військової частини НОМЕР_1 про виконання рішення суду від 28.11.2023 у справі №440/11010/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
Накладено на командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 (службова адреса: смт. Мирна Долина, Попаснянський район, Луганська область, 93321, РНОКПП НОМЕР_2 ) штраф у розмірі 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень за невиконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 по справі №440/11010/23.
Половину штрафу у розмірі 30 280 (тридцять тисяч двісті вісімдесят) гривень стягнуто з командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 (службова адреса: смт. Мирна Долина, Попаснянський район, Луганська область, 93321, РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Іншу половину штрафу у розмірі 30 280 (тридцять тисяч двісті вісімдесят) гривень стягнути з командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 (службова адреса: смт. Мирна Долина, Попаснянський район, Луганська область, 93321, РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Державного бюджету України (отримувач ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/21081100; код отримувача (ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача UA118999980313090106000026007; код класифікації доходів бюджету - 21081100)).
Встановлено Військовій частині НОМЕР_4  новий строк для подання звіту про виконання рішення суду у справі № 440/11010/23.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_4 у строк протягом трьох місяців з дня отримання цієї ухвали подати звіт про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 по справі №440/11010/23.
Попереджено командира Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 про те, що відповідно до ч. 7 ст. 382-3 КАС України з наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму штрафу без додаткового судового рішення нараховується пеня у розмірі три відсотки річних з урахуванням індексу інфляції.
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 року у справі №440/11010/23 в частині накладення штрафу на командира Військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування вимог скарги, з урахуванням уточненої апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 08.04.2025 року подано звіт щодо виконання судового рішення № 440/11010/23 від 10.04.2025 та від 02.06.2025 року. До кожного звіту військовою частиною НОМЕР_1 додавалися листи стосовно розгляду рапорту, який був предметом розгляду цієї судової справи у письмовій формі від 10.04.2025 за вихідним № 6155 та від 22.05.2025 за вихідним №8906, які були направлені засобами зв`язку «Укрпошта». В даних листах військова частина пропонувала позивачу прибути до військової частини для здачі посади так як позивач відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.07.2023 року №192 знятий з усіх видів забезпечення у зв`язку з самовільним залишенням частини, а саме не повернення з відпустки. Тобто військовою частиною НОМЕР_1 виконано вимоги суду, а саме розглянуто “рапорт”. Відповідач зазначає, що Командиром військової частини НОМЕР_1 здійснено усі залежні від нього заходи для своєчасного виконання рішення суду у цій справі, однак через незалежні від нього обставини останнє виконати у спосіб, яких вважає за необхідне представник позивача неможливо фізично, оскільки позивач перебуває у статусі, як такий, що самовільно залишив військову частину, та не перебуває у місці розташування військової частини та свого підрозділу.
Також відповідачем зазначається, що згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.07.2023 №192 з усіх видів забезпечення у зв`язку із самовільним залишенням частини, а саме не повернення з відпустки: знято солдата ОСОБА_3 , гранатометник 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_5 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.07.2023 року №205 відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України солдата ОСОБА_4 , гранатометника 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_5 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 увільнено від займаної посади та зарахувано у розпорядження командира з залишенням у списках підрозділів, у зв`язку з самовільним залишенням частини, якщо військовослужбовці відсутні більше десяти днів, до повернення військовослужбовців у військову частину, а саме з 27.06.2025 8 21.07.2023 року.
Позивачем на апеляційну скаргу подано письмовий відзив, в якому він просить апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи те, що від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю, правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.
За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга).
Колегія суддів, вивчивши обставини справи, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Розглянувши поданий Військової частиною НОМЕР_1 про виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 по справі №440/11010/23, суд першої інстанції дійшов висновку про умисне невиконання рішення та  зазначив про наявність підстав для накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, оскільки всі можливі способи впливу у спірних правовідносинах були застосовані і відповідач, незважаючи на вказане, продовжує ухилятися від виконання судового рішення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною другою статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно ч. 3 ст. 14 КАС України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.
Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
Також, Конституційний Суд України у рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).
Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України.
Статтею 372 КАС України визначений порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.
Відповідно до частин другої та четвертої вказаної статті судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Аналіз наведеного вище вказує, що рішення суду в адміністративних справах може бути виконане добровільно, з моменту набрання рішенням законної сили, та примусово, після відкриття відповідного виконавчого провадження. При цьому, виконання судового рішення, у якому порядку воно б не відбувалось, є невід`ємною складовою права на судовий захист.
Відповідно до ч. 1 ст. 382-2 КАС України суд розглядає звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду питання, не перешкоджає судовому розгляду.
Вимоги до змісту та форми такого звіту визначені у нормах ч. 2 та 3 ст. 382-2 КАС України.
Згідно ч. 1 - 4 ст. 382-3 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту.
Суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.
Суд також відмовляє у прийнятті звіту, якщо звіт подано без додержання вимог частин другої та/або третьої статті 382-2 цього Кодексу.
У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.
Половина суми штрафу стягується на користь заявника, інша половина - до Державного бюджету України.
Згідно ч. 10 ст. 382-3 КАС України, у разі неподання звіту у строк, встановлений судом, або у разі подання звіту з порушенням такого строку та за відсутності поважних причин, які унеможливили його вчасне подання, суд встановлює новий строк для подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу, а також накладає штраф на керівника такого суб`єкта владних повноважень.
При цьому за змістом норм ч. 5 цієї ж статті Кодексу передбачено, що суд за клопотанням суб`єкта владних повноважень може зменшити розмір штрафу або звільнити від його сплати на підставі доказів, що підтверджують здійснення керівником такого суб`єкта владних повноважень дій, які спрямовані на виконання судового рішення та які, на переконання суду, на момент розгляду звіту є достатніми і вичерпними.
В ухвалі від 03.03.2025 у справі №160/5259/20 Верховний Суд відзначив, що за усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
У взаємозв`язку із наведеним колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що накладення штрафу за невиконання судового рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності останнього за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу судового контролю як штраф у випадку відмови у прийнятті звіту про виконання судового рішення є обов`язком суду й направлено на забезпечення повної реалізації відповідного судового рішення.
При цьому визначальною умовою для накладення зазначеного штрафу є невиконання судового рішення без поважних причин.
Таким чином, невиконання боржником рішення суду без поважних на те причин тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами ст. 382-3 КАС України. А тому, вирішуючи питання щодо прийняття або відмови у прийнятті звіту про виконання судового рішення з подальшим застосуванням таких заходів судового контролю як встановлення нового строку для подання звіту й накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень (боржника), судом має бути встановлений факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Так, з матеріалів справи встановлено, що 22.05.2025 Військовою частиною НОМЕР_1 надано звіт на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі № 440/11010/23, в якому зазначено, що посадовими особами військової частини НОМЕР_1 виконано всі можливі заходи стосовно виконання судового рішення.
Військовою частиною НОМЕР_1 разом із звітом про виконання рішення суду надано копію листа від 22.05.2025 №8906, адресованого позивачу, в якому зазначено, що командуванням військової частини НОМЕР_1 в межах компетенції розглянуто рапорт ОСОБА_1 на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі №440/11010/23 від 08 квітня 2025 року.
У листі зауважено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №192 від 11.07.2023 року нижчепойменованих військовослужбовців вирішено зняти з усіх видів забезпечення в зв`язку з самовільним залишенням частини, а саме не повернення з відпустки: солдат ОСОБА_1 , гранатометник 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_5 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . Вирішено зняти з грошового забезпечення 11 липня 2023 року.  ОСОБА_1 у копії проекту рапорту, долученому до матеріалів справи від 12.06.2023 року, звертається безпосередньо до командира військової частини НОМЕР_1 , що є порушенням Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 потрібно звернутися до розташування військової частини, для здачі посади та подати рапорт, відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з відповідними додатками.
З урахуванням наведених відповідачем в наведеному листі обставин, слід звернути увагу на зобов`язальну частину рішення, відповідно до якої, Військову частину  НОМЕР_1  зобов`язано розглянути рапорт ОСОБА_1 від 12.06.2023 про звільнення його з військової служби за п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Так, в рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2023 по справі №440/11010/23 зазначено: «зважаючи на те, що право видавати накази по особовому складу відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, тощо, тобто саме ці посадові особи можуть вирішити питання про звільнення з військової служби, то позивач обґрунтовано звернувся із рапортом безпосередньо до командира військової частини НОМЕР_1 . Стосовно тверджень відповідача про те, що позивач у зв`язку з самовільним залишенням військової частини не повернувся з відпустки, тому для розгляду документів ОСОБА_1 потрібно повернутися до розташування військової частини, для здачі посади та подати рапорт відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" з відповідними додатками, суд зазначає, що такі доводи є необґрунтованими. Жодний законодавчий акт не забороняє військовослужбовцю надіслати рапорт про звільнення з військової служби засобами поштового зв`язку та не встановлює перешкод для розгляду такого рапорту військовою частиною. Пункт 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, передбачаючи необхідність подання військовослужбовцем, який бажає звільнитися з військової служби, рапорту та документів, які підтверджують підстави звільнення, не визначає спосіб такого подання, зокрема, безпосередньо у військовій частині».
Поряд з тим, як в апеляційній скарзі так і  в своєму листі від 22.05.2025 №8906 Військовою частиною  НОМЕР_1 зазначено, що рапорт від 12.06.2023 року подано безпосередньо до командира військової частини НОМЕР_1 , що є порушенням Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та фактично не розглянуто рапорт по суті.
Однак, за висновками рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2023 по справі №440/11010/23 позивачем подано до рапорту належні документи, які підтверджують наявність підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ (у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та /або одного зі своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І або ІІ групи).
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що лист Військової частини  НОМЕР_1 від 22.05.2025 №8906 не свідчить про розгляд рапорту ОСОБА_1 від 12.06.2023 про звільнення його з військової служби за п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, а тому не підтверджує виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду 18.11.2023 по справі №440/11010/23.
Більше того,  невиконання рішення суду у справі № 440/11010/23 триває вже більше року.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що поданий до суду звіт та лист від 22.05.2025 №8906 не свідчить про наявність об`єктивних перешкод для розгляду рапорту ОСОБА_1 від 12.06.2023 про звільнення його з військової служби за п.п. г п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» по суті та з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, натомість містить посилання на формальні обставини, оцінку яким надано у судовому рішенні.
Отже,  враховуючи встановлений факт ігнорування суб`єктом владних повноважень покладених на нього обов`язків судовим рішенням щодо подання звіту про виконання судового рішення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу, розміром 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Вказаний розмір штрафу, на переконання колегії суддів, є достатнім для спонукання керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за його діяльність, реагувати на вимоги суду та виконати судове рішення у даній справі.
Колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що накладення штрафу на командира військової частини створює певні ризики для особового складу військової частини, який може бути несумісним із наслідками такого заходу,  оскільки наведене не пов`язане із виконанням його повноважень, необхідних для забезпечення оборони України.
Тому, враховуючи процесуальну поведінку суб`єкта владних повноважень, неврахування відповідачем висновків суду при виконанні дій щодо виконання судового рішення, а також загальну тривалість невиконання судового рішення у даній справі, колегія суддів не вбачає підстав для скасування накладеного на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу лише на підставі доводів про те, що він на власний розсуд може тлумачити встановлені судом зобов`язання щодо подання звіту про виконання судового рішення та ігнорувати вищевикладені положення КАС України.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що подаючи рапорт від 12.06.2023 року, ОСОБА_1 звертається безпосередньо до командира військової частини НОМЕР_1 , що є порушенням Закону України "Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України" та Указ Президента - Положення №1153, а вимоги позову суперечать ст. 14 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України", яким передбачено, що зі службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може вирішити - до наступного прямого начальника, а також посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 повідомлено про необхідність повернутися до місця розташування військової частини НОМЕР_1 для здачі посади та подання рапорту про своє звільнення з відповідними додатками, з урахуванням необхідності у поверненні матеріальних цінностей, які можуть обліковуватися за військовослужбовцем, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач фактично висловлює незгоду з висновками суду першої інстанції, яке набрало законної сили та підлягає виконанню.
Доводи апеляційної скарги, що командиром військової частини здійснено усі залежні від нього заходи для своєчасного виконання рішення суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при вчиненні заходів щодо виконання судового рішення відповідач не врахував висновки суду першої інстанції наведені вище. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, а також судовою практикою.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Полтавського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 по справі № 440/11010/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова