ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 520/548/18
провадження № 61-4338 св 25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
 
позивач за первісним позовом - товариство з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення»,
відповідачі за первісним позовом:   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , торгова компанія «Алмі» (підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю), ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 ,
треті особи за первісним позовом, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний», публічне акціонерне товариство «Банк Восток»,
позивач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, -   ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 ,
відповідач за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Дзяткевич Анастасія Вікторівна, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Кострицького В. В., Назарової М. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» (далі - ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , торгової компанії «Алмі» (підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю; далі - ТК «Алмі») та з урахуванням уточнених позовних вимог просило: визнати за ним право власності на нежитлове приміщення першого поверху та підвалу, вбудоване у багатоквартирний житловий будинок, загальною площею 2 612 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу цього нежитлового приміщення, укладений 03 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 вказане нежитлове приміщення.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07 жовтня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») та ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» набуло у власність вказане приміщення. 
У жовтні 2017 року ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізналося про зміну власника належного їм нежитлового приміщення, а саме, що 03 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, а на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2017 року ОСОБА_2 відчужив це нежитлове приміщення ТК «Алмі».
ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» зазначало, що ОСОБА_5 здійснила відчуження спірного нежитлового приміщення за договором купівлі-продажу від 03 березня 2017 року на підставі заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 07 лютого 2017 року в справі № 520/15970/16-ц, яке оскаржується в Апеляційному суді Одеської області.
ОСОБА_5 не мала права відчужувати спірне нежитлове приміщення і, відповідно, ТК «Алмі» права власності на нього не набула.
Оскільки нежитлове приміщення вибуло з володіння ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» внаслідок недійсного правочину та було придбано ТК «Алмі», а в подальшому - ОСОБА_3 в особи, яка не мала права його відчужувати, тобто вибуло з володіння законного власника не з його волі іншим шляхом, це майно відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підлягає витребуванню на користь ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення».
 
У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю.
 
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06 серпня 2018 року відбулися електронні торги, на яких він придбав спірний об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлові приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, розташовані за адресою:                     АДРЕСА_1 , та земельну ділянку за цією ж адресою. Вказаний об`єкт нерухомого майна було придбано за ціною 34 633 787, 39 грн, розрахунок здійснено в повному обсязі згідно з протоколом № 350042.
14 серпня 2018 року на підставі протоколу № 350042 головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби видав акт № 565 «Про реалізацію предмета іпотеки». 17 серпня 2018 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу                               Дишлева Т. В. видала йому свідоцтво про придбання ним об`єкта нерухомого майна з торгів та внесла відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Зазначав, що ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» не допускає його до об`єкта нерухомого майна, посилаючись на те, що вказане приміщення належить товариству.
06 вересня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що запис про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення, площею 2 612 кв. м за ним, внесений 17 серпня 2018 року за № 27541542, вилучено, відновлено відповідний запис про реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» від 26 вересня 2013 року № 2657223.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на нежитлові приміщення, площею 2 612 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0, 1400 га, що знаходиться за цією адресою; усунути перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями, площею 2 612 кв. м, та земельною ділянкою, площею 0, 1400 га шляхом їх вилучення та передачі йому; заборонити ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» та будь-яким іншим особам чинити йому перешкоди у користуванні цими нежитловими приміщеннями та земельною ділянкою.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» відмовлено.
Позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення,                             площею 2 612 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та право власності на земельну ділянку, площею 0, 1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Усунуто ОСОБА_3 перешкоди в користуванні вищевказаними нежитловими приміщеннями та земельною ділянкою шляхом їх вилучення у ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» й передачі ОСОБА_3 та заборонено ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні цими нежитловими приміщеннями та земельною ділянкою.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17 січня 2018 року.
 
Суд апеляційної інстанції переглядав справу неодноразово.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» про витребування майна з чужого незаконного володіння та вимог третьої особи ОСОБА_3 про визнання права власності та усунення перешкод у здійсненні права власності скасовано.
Витребувано у ОСОБА_3 на користь ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» нежитлове приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року касаційні скарги ТК «Алмі», ОСОБА_3 , АТ АБ «Південний» та ПАТ «Банк Восток» залишено без задоволення. Постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року залишено без змін.Поновлено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року.
 
У грудні 2021 року адвокат Івановський В. В. як представник ОСОБА_4 , яка не брала участі у розгляді справи, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року, постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес рішення» та позову ОСОБА_3 відмовити. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі.
 
У грудні 2023 року ОСОБА_4 , яка не брала участі у розгляді цієї справи, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року з підстав вирішення судом апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року з тих підстав, що рішення суду першої інстанції у цій справі не було предметом апеляційного перегляду за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , а оскаржувана нею постанова Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року ухвалена за результатами розгляду апеляційної скарги іншого учасника справи.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 у справі за позовом ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ТК «Алмі» (підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю), ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ПАТ АБ «Південний», ПАТ «Банк Восток» про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю, на рішення Київського районного суду м. Одеси 23 жовтня 2018 року  м. Одеса.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскаржуваним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року (яке втратило законну силу внаслідок його скасування), постановою Одеського апеляційного суду                                     від 27 лютого 2019 року (скасованою в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» про витребування майна з чужого незаконного володіння та вимог ОСОБА_3 про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю), постановою Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року (є чинною) права, обов`язки та інтереси                 ОСОБА_4 не порушені, вимоги до неї не заявлялися та судами у межах розгляду цієї справи не вирішувалися.
Особа, яка подала апеляційну скаргу, не надала доказів того, що незалучення ОСОБА_4 до участі у цій справі могло вплинути на результати її розгляду, у зв`язку із чим апеляційний суд виснував, що питання про права, свободи, інтереси та обов`язки останньої судом у цій справі не розглядалося та не вирішувалося, а право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в цій справі у ОСОБА_4 відсутнє, що є підставою для закриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою.
 
Постановою Верховного Суду від 01 травня 2024 року касаційну скаргу                              ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 , задоволено. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що у разі оскарження рішення суду особою, яка не була залучена до розгляду справи, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи впливає оскаржуване судове рішення безпосередньо на інтереси та (або) обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на інтереси та (або) обов`язки заявника, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
Верховний Суд зазначив, що рішенням Київського районного суду м. Одеси                              від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» відмовлено, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення, площею 2 612 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та право власності на земельну ділянку, площею 0, 1400 га, кадастровий номер 5110136900:31:002:0049, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалено усунути ОСОБА_3 перешкоди в користуванні вищевказаними нежитловими приміщеннями та земельною ділянкою шляхом їх вилучення у ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» й передачі ОСОБА_3 та заборонено ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні цими нежитловими приміщеннями й земельною ділянкою. 
Таким чином, зміст резолютивної частини рішення Київського районного суду                            м. Одеси від 23 жовтня 2018 року свідчить про те, що вказаним судовим актом вирішено питання про права та обов`язки відносно майна, співвласником якого (за неспростованої презумпції спільності майна подружжя) є ОСОБА_4 .
Оскільки вимоги як за позовом ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення», так і за позовом ОСОБА_3 стосувалися майна, права й обов`язки відносно якого належали обом з подружжя, а після укладення подружжям ОСОБА_7 договору про поділ майна подружжя від 26 лютого 2020 року - з конкретно визначеними частками кожного з них у спільному майні, Верховний Суд дійшов висновку про передчасність висновків апеляційного суду про те, що питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_4 судами у цій справі не розглядалося та не вирішувалось і, відповідно, у останньої відсутнє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в цій справі.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у задоволенні заяв ОСОБА_4 , ТК «Алмі» (підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю) та ПАТ АБ «Південний» про закриття провадження у справі відмовлено.
Закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» до ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 , ТК «Алмі» (підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю), ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ПАТ АБ «Південний», ПАТ «Банк Восток», про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння та за позовом                                  ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірне нерухоме майно, яке ОСОБА_3 придбав на електронних торгах, дійсно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Однак презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах.
Предметом первісного позову у цій справі є витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення».
ОСОБА_3 як титульний власник спірного майна залучений до участі у справі як відповідач за первісним позовом, подавав відзиви на позовну заяву, через свого представника брав участь в судових засіданнях, подавав процесуальні заяви, клопотання тощо, а також оскаржував рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку. При цьому, враховуючи презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї, під час розгляду цієї справи у спірних правовідносинах він діяв за згодою другого з подружжя - ОСОБА_4 та в її інтересах.
Враховуючи, що рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 , апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Також апеляційний суд виснував про відсутність підстав для закриття провадження у справі з підстав порушення судом першої інстанції правил предметної юрисдикції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
04 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_4 - адвокат Дзяткевич А. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 березня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.
 
Заявник вважає, що апеляційним судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права при вирішенні питання про наявність підстав для закриття апеляційного провадження.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 520/548/18, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У травні 2025 року матеріали цивільної справи № 520/548/18 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Дзяткевич А. В. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували презумпцію спільного сумісного майна подружжя та необхідність залучення ОСОБА_4 до розгляду цієї справи. Вказану презумпцію спільного сумісного майна суди не спростували. Ухвалені у справі рішення безпосередньо впливають на права та інтереси заявниці, що суд апеляційної інстанції помилково залишив без уваги. 
Крім того, про обставини, що рішення суду першої інстанції в цій справі вплинуло на права ОСОБА_4 , зазначив Верховний Суд у постанові від 01 травня 2024 року, вказавши, що спір у цій справі стосується майна, права й обов`язки щодо якого належали обом з подружжя ОСОБА_7 . Верховний Суд зазначив, що зміст резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року свідчить про те, що вказаним судовим актом вирішено питання про права та обов`язки відносно майна, співвласником якого (за неспростованої презумпції спільності майна подружжя) є ОСОБА_4 . 
Апеляційний суд не врахував вказівки Верховного Суду при повторному розгляді питання щодо порушення прав та обов`язків ОСОБА_4 оскаржуваними судовими рішеннями.
Звертає увагу на те, що спірне нерухоме майно було предметом поділу за договором про поділ майна подружжя від 26 лютого 2020 року, а після смерті ОСОБА_8 вона є єдиним законним власником цього майна, однак участі у цій справі не приймала.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У письмових поясненнях представник ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» - адвокат Халдай І. В. звертає увагу на те, що постановою Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року у справі № 947/28022/20 визнано недійсними договори, укладені щодо спірного майна, а саме: про поділ спільного майна подружжя від 26 лютого 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , договір оренди земельної ділянки та нежитлового приміщення     від 03 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_9 , договір іпотеки нежитлового приміщення від 04 березня 2020 року, укладений між ПАТ «Восток» та ОСОБА_3 , договір іпотеки нежитлового приміщення                               від 04 березня 2020 року, укладений між ПАТ «Восток» та ОСОБА_4 . 
Отже законним власником спірного нерухомого майна є ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення», про що також зазначив Верховний Суд у постанові                      від 02 жовтня 2024 року у справі № 947/7844/22, якою відмовив у задоволенні позову ТЦ «Південний» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , про витребування майна спірного майна з чужого незаконного володіння.
Врахувавши, що оскаржуваним судовим рішенням не було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції вірно закрив апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Із 19 липня 1975 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Палацом одруження міста Одеси, про що у Книзі реєстрації актів укладення шлюбів зроблено запис за № 1789 (т. 12, а. с. 18).
 
У грудні 2021 року представник ОСОБА_4 адвокат Івановський В. В. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Київського районного суду  м. Одеси від 23 жовтня 2018 року, постанову Одеського апеляційного суду                                            від 27 лютого 2019 року, постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес рішення» та позову ОСОБА_3 відмовити (т. 12,  а. с. 1-17).
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційної скаргою ОСОБА_4 (т. 12, а. с. 41-42).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24 жовтня 2022 року серії НОМЕР_2 (т. 14, а. с. 11 зворот).
 
У лютому 2023 року ОСОБА_4 звернулася до Одеського апеляційного суду із заявою про зупинення провадження у справі та залучення правонаступників (т. 14, а. с. 8-11).
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року заяву ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ТК «Алмі» (підприємство у вигляді ТОВ), ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів:                           ПАТ АБ «Південний», ПАТ «Банк Восток» про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю, у зв`язку із смертю ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , до залучення до участі у справі правонаступників (т. 14, а. с. 19-21).
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 травня 2023 року поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ТК «Алмі» (Підприємство у вигляді ТОВ), ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ПАТ АБ «Південний», ПАТ «Банк Восток» про визнання права власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю (т. 14, а. с. 28).
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 травня 2023 року витребувано з Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси інформацію щодо кола спадкоємців відносно майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1                                                   ОСОБА_3 (т. 14, а. с. 29-30).
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 липня 2023 року залучено                          ОСОБА_4 до участі у справі як правонаступника ОСОБА_3 , померлого                  ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 14, а. с. 30-31).
 
У серпні 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшов лист приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б., з якого вбачається,                                   що 13 березня 2023 року із заявою про прийняття спадщини після смерті                                 ОСОБА_3 звернулася його дружина ОСОБА_4 .
 
Зі змісту листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Брандіс А.Б. від 08 червня 2023 року № 149/02-14, адресованого Одеському апеляційному суду, вбачається, що на час надання відповіді, крім ОСОБА_4 , із заявою про прийняття спадщини інші спадкоємці ОСОБА_3 не зверталися.
 
У грудні 2023 року ОСОБА_4 як особа, яка не брала участі у розгляді справи, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року з підстав вирішення судом апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року з тих підстав, що рішення суду першої інстанції у цій справі не було предметом апеляційного перегляду за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , а оскаржувана нею постанова Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року ухвалена за результатами розгляду апеляційної скарги іншого учасника справи.
 
2.              Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження.
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Дзяткевич А. В., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
 
У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
 
Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує, у тому числі відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
 
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Тобто особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для них правові наслідки.
 
Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
 
Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення.
 
При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
 
Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд під час визначення його цивільних прав і обов`язків.
 
Аналогічних за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15, а також Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14, від 20 травня 2024 року у справі № 0827/11217/2012 та від 18 березня 2025 року у справі № 161/20282/21.
 
Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується рішення суду першої інстанції прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, є першочерговим завданням для апеляційного суду, і тільки в разі встановлення факту, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Водночас у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
 
Обґрунтовуючи своє право на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року, постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, постанову Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року ОСОБА_4 як особа, яка не брала участі у справі, посилалася на те, що судові рішення впливають на її права та обов`язки, оскільки заявлені ТОВ «Група Компаній «Глобальні бізнес Рішення» у цій справі вимоги стосувалися визнання права власності та витребування від її чоловіка                               ОСОБА_3 майна, права й обов`язки щодо якого належали обом із подружжя.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) викладено такі висновки: «Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
 
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
 
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя».
 
Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц сформулював правові висновки, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
 
З огляду на викладене право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі в справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18) зазначив, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
 
У справі, яка переглядається, Одеський апеляційний суд постановою                                                 від 17 листопада 2020 року витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення» нежитлове приміщення, загальною площею 2 612 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Зазначене нерухоме майно ОСОБА_3 придбав на електронних торгах під час перебування із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.
 
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.
 
У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
У статті 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Згідно з частиною першою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
 
Презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах.
 
Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 (провадження № 61-14888св20) зробив висновок про те, що право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя врегульовано у статті 65 СК України. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Під час укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Законодавець у зазначеній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного із подружжя на укладення другим із подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України). Права одного з подружжя, який надавав тільки згоду на відчуження спільного майна, але не був стороною договору, у разі розгляду справи про визнання договору відчуження (дарування, міни, купівлі-продажу) майна недійсним і позовних вимог до нього не пред`явлено, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим із подружжя, який уклав договір, і є відповідачем у справі.
 
Предметом позову у цій справі є витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ТОВ «Група Компаній «Глобальні Бізнес Рішення».
 
ОСОБА_3 як титульний власник спірного майна залучений відповідачем за цим позовом.
 
Таким чином, враховуючи презумпцію спільності інтересів подружжя і сім`ї, під час розгляду цієї справи у спірних правовідносинах права ОСОБА_4 захищалися другим із подружжя, а саме відповідачем ОСОБА_3 , який скористався своїм правом на оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в касаційному порядку.
 
З огляду на зазначене апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що суд першої інстанції не розглядав і не вирішував питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_4 і, відповідно, в останньої відсутнє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.
 
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 травня 2025 року у подібній справі № 676/4537/23 (провадження № 61-1620св25).
 
Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, про що зазначив у касаційній скарзі заявник.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Дзяткевич Анастасія Вікторівна, залишити без задоволення.
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 березня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                              О. М. Осіян
 
                                                                                              Н. Ю. Сакара
 
                                                                                              В. В. Шипович