КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 357/15377/23                                                                    Головуючий у суді І інстанції Батовріна І.Г.
Провадження № 22-ц/824/5414/2025                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
25 серпня 2025 року                                                    м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»(далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 326955324 від 25 вересня 2020 року у розмірі 21 542,28 грн.
Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 25 вересня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1  укладено кредитний договір № 326955324, відповідно до якого позичальник отримала кредитні кошти в сумі 12 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01 з урахуванням додаткової угоди № 26 від 31 грудня 2020 року до нього, за умовами яких до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 326955324 від 25 вересня 2020 року, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 114 від 28 грудня 2020 року.
20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс»та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022, згідно із яким позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договоромна загальну суму 21 542,28 грн, з яких 10 152,00 грн - сума заборгованості по основному боргу, 11 390,28 грн - сума заборгованості за відсотками, що підтверджується реєстром прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року.
Посилаючись на те, що відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання за укладеним в електронній формі договором, припинила здійснення обов`язкових платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, а з моменту отримання права вимоги до боржника ним не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій, позивач просив суд стягнути з відповідачки вищевказані суми заборгованості, а також понесені судові витрати.
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за договором № 326955324 від 25 вересня 2020 року у розмірі 13 431,02 грн, яка складається із: 10 152,00 грн заборгованість за тілом кредиту і 3 279,02 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, а також 1 672 грн судового збору.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачка в особі представника - адвоката Синявського В.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення без заслуховування пояснень представника відповідачки, який намагався взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, але жодного разу так і не отримав ухвалу суду про задоволення або про відмову в задоволенні відповідного клопотання. Тому основні аргументи сторони відповідача не були вислухані судом і проаналізовані, а відтак не знайшли свого спростування у рішенні суду.
Стверджує, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у своєму листі наводить дату передачі права вимоги 28 грудня 2020 року, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» надала до матеріалів справи додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, датовану 31 грудням 2020 року, яка не містить документа, що підтверджує передачу права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 326955324 від 25 вересня 2020 року, а надана пізніше фотокопія договору не є належним чином засвідченим документом. Тобто в матеріалах справи відсутній документ, який би підтверджував існування договірних зобов`язань між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» станом на 28 грудня 2020 року, у зв`язку з чим всі подальші передачі права вимоги, в тому числі до позивача є необґрунтованими.
ОСОБА_1 також наполягає, що надані первісним кредитором розрахунки містять серйозну арифметичну помилку щодо порядку нарахування відсотків за користування кредитом, яку не враховано судом під час вирішення спору. Судом не взято до уваги, що вона сплатила в рахунок погашення заборгованості 16 944,00 грн, що підтверджується довідкою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про стан оплати кредитного договору № 2497-012/2024 від 21 травня 2024 року, яка визнається обома сторонами у справі. Враховуючи викладене, сторона відповідача надає власний розрахунок заборгованості за кредитним договором, який виявляє арифметичні помилки та свідчить про неправильний розподіл кредитором внесених грошових коштів в рахунок погашення тіла кредиту та нарахованих процентів.
Вказує, що незважаючи на здійснені платежі за кредитним договором, первісний кредитор продовжував вважати, що відповідачка має борг станом на 29 листопада 2020 року у загальному розмірі 20 612,00 грн, додавши 6 324,00 грн боргу за один день, не навівши жодної цьому підстави. Вважає, що це і є тією арифметичною помилкою, яка призвела до помилкового нарахування суми заборгованості, що не відповідає умовам кредитного договору.
З проведених розрахунків випливає, що розмір заборгованості має бути не більше 4 644,00 грн по тілу кредиту та не більше 1 500,05 грн по відсоткам, але оскільки колекторська компанія не надала доказів передачі їй права вимоги за кредитним договором, вважає, що позовні вимоги є незаконними.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, лише з порушенням установленого строку на подання такого відзиву надійшли письмові пояснення позивача на апеляційну скаргу, які на підставі положень статей 126, 174, 359, 360 ЦПК України суд апеляційної інстанції до уваги не приймає.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.
Судом першої інстанціївстановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25 вересня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»та  ОСОБА_1  укладено договір № 326955324 у формі електронного документу, за яким товариство зобов`язалось надати відповідачці кредит без конкретної споживчої мети на суму 12 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а остання зобов'язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, нараховані згідно із пунктами 1.3, 1.4 або 1.5 цього договору.
Кредитний договір підписано відповідачкою 25 вересня 2020 року з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором MNV8B96V (а.с. 5, 6).
Відповідно до пункту 1.2 договору кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником.
Фінансова установа свої зобов`язання за договором виконала, перерахувавши на платіжну картку ОСОБА_1  грошову суму у розмірі 12 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 51d94f02-675e-49ed-b24e-97c5ce0ca4c0 від 25 вересня 2020 року (а.с. 93 зворот).
29 жовтня 2020 року відповідачка уклала з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» додаткову угоду до договору № 326955324 від 25 вересня 2020 року, відповідно до умов якої строк, на який був наданий кредит, продовжується на 30 днів (а.с. 7).
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, лише частково сплатила заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 944,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 94, 95).
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01 та додаткова угода № 26 від 31 грудня 2020 року про викладення договору факторингу в новій редакції, відповідно до яких до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до  ОСОБА_1 за кредитним договором № 326955324 від 25 вересня 2020 року на загальну суму 13 431,02 грн, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 114 від 28 грудня 2020 року (а.с. 8-10, 97-104).
20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс»та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022, згідно із яким ТОВ «Таліон Плюс» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а позивач прийняв належні клієнту права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (а.с. 105-109).
Відповідно до реєстру прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року та витягу з нього позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за вищевказаним кредитним договоромна загальну суму 21 542,28 грн, з яких 10 152,00 грн - сума заборгованості по основному боргу, 11 390,28 грн - сума заборгованості за відсотками (а.с. 13, 110, 111).
З долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором № 326955324 від 25 вересня 2020 року вбачається, що станом на 31 серпня 2023 року залишок заборгованості відповідачки становить таку ж суму 21 542,28 грн (а.с. 14).
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою не виконано зобов`язань, визначених кредитним договором, порушено умови щодо погашення кредиту та відсотків за його користування, у зв`язку з чим позивач, який у встановленому законом порядку набув право вимоги за договором, вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення непогашеної суми заборгованості за тілом кредиту та нарахованих процентів в межами узгодженого строку кредитування до 28 грудня 2020 року, тобто на момент первинного відступлення права вимоги.
Такий висновок суду першої інстанціївідповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з такого.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором
Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України).
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.
У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора.
Отже, уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника, адже саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.
Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц). 
За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.
Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Згідно зі статтею 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
У справі, яка переглядається, встановлено, що 28 листопада 2018 року між первісним кредитором - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов пункту 2.1 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.
Згідно із пунктом 1.3 договору факторингу № 28/1118-01 під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Пунктом 1.4 вказаного договору факторингу визначено, що борг - означає суми грошових коштів, належні до сплати клієнту боржниками за кредитними договорами, включаючи суми кредиту, процентів за користування кредитом та будь-які інші суми, що належать до сплати клієнту за кредитними договорами, які нараховані або можуть бути нараховані клієнтом на день набуття цим договором зобов'язальної сили.
Згідно із пунктом 4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.
Відповідно до пункту 5.3.3 договору факторингу фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.
У подальшому, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладалась додаткова угода № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року.
Водночас згідно витягу з реєстру прав вимоги № 114 від 28 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до  ОСОБА_1  за кредитним договором № 326955324 від 25 вересня 2020 року на загальну суму 13 431,02 грн, з яких 10 152,00 грн заборгованість за тілом кредиту та 3 279,02 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, що також має своє відображення у розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
20 жовтня 2022 року ТОВ «Таліон Плюс»(клієнт) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) уклали договір факторингу № 20102022, згідно із умовами якого ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалося відступити позивачу права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Таліон Плюс» за плату на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до реєстру прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року та витягу з нього позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договоромна загальну суму 21 542,28 грн, з яких 10 152,00 грн - заборгованість за тілом кредиту і 11 390,28 грн заборгованість за процентами за користування кредитом,, що також має своє відображення у розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон Плюс».
Надані суду копії зазначених вище договорів факторингу з додатковою угодою до одного із них, реєстрами прав вимоги та розрахунками заборгованості містять підписи сторін (в тому числі електронні) та підтверджують укладення відповідних правочинів і перехід права вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» та від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «ЄАПБ».
При цьому укладання договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин з  ОСОБА_1  не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору договір факторингу був чинним.
Право вимоги по кредитному договору № 326955324 від 25 вересня 2020 року були передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» та в подальшому позивачу на підставі відповідних реєстрів, який оформлені належним чином та є додатками до договорів факторингу.
Відповідно до статей 77, 80, 95 ЦПК України позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав належним чином засвідчені копії договорів факторингу, витягів з реєстрів прав вимоги та сам реєстр прав вимоги № 2 від 06 березня 2023 року до договору факторингу, а також платіжну інструкцію № 19474 від 10 березня 2023 року, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Аргументи сторони відповідачки про те, що в матеріалах справи відсутній оригінал договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, як доказ переходу права вимоги від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», не заслуговують на увагу, оскільки примірник такого договору з додатками був долучений ТОВ «ФК «ЄАПБ» до відповіді на відзив на позовну заяву, яка подавалась до суду першої інстанції в електронному вигляді через Електронний кабінет підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», що в принципі передбачає належне засвідчення електронним цифровим підписом документів, що долучаються до неї, оскільки здійснити реєстрацію офіційної електронної адреси (Електронного кабінету) за відсутності власного електронного підпису неможливо. Тобто усі документи, що надійшли до суду саме через зазначений сервіс, вважаються такими, що подані (засвідчені) з використанням власного електронного підпису.
Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/335/20 та в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 2340/4648/18, від 06 серпня 2020 року у справі № 160/1841/19.
У своїх письмових поясненнях на позовну заяву представник відповідачки - адвокат Синявський В.В. не ставив під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) договору його оригіналу і не порушував клопотання про витребування у позивача оригіналу цього письмового доказу, тому в суду першої інстанції не було підстав не брати до уваги копію договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року.
З огляду на викладене, не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ не надало доказів переходу до нього права грошової вимоги до  ОСОБА_1  за кредитним договором № 326955324 від 25 вересня 2020 року.
Щодо розміру заборгованості за кредитним договором
Статтею 534 ЦК України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність (стаття 536 ЦК Україн).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21).
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 наведено наступне.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Згідно пункту 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК.
У пункті 140 постанови від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.
При цьому у пункті 146 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) наголосила на тому, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що питання щодо повернення кредиту, нарахування і сплати процентів за користування кредитом визначаються умовами кредитного договору.
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 кредитного договору № 326955324 від 25 вересня 2020 року товариство зобов'язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети на суму 12 000,00 грн строком на 30 днів, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно із пунктами 1.3, 1.4 або 1.5 цього договору.
Згідно із пунктом 1.3 договору на період строку, визначеного пунктом 1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,17 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом.
Пунктом 1.4 договору визначено, що у випадку користування кредитом понад строк, встановлений пунктом 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальником зобов?язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом.
За пунктом 1.5 договору базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку користування кредитом, вказаного в пункті 1.2 договору, виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,7 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до пункту 1.4. цього договору.
У пункті 4.3 договору сторони погодили, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в пункті 1.2 цього договору, є процентами в розумінні частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
Судом встановлено, що кредитні кошти надавались  ОСОБА_1  первісним кредитором в безготівковій формі на платіжну картку, вказану нею при укладанні договору, строком до 26 жовтня 2020 року.
Відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, лише частково погасила заборгованість на загальну суму 16 944,00 грн.
Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 326955324 від 25 вересня 2020 року вбачається, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснювало нарахування відсотків до 26 жовтня 2020 року включно за дисконтною процентною ставкою 0,17 % від суми кредиту за кожний день користування ним (20,40 грн в день), а починаючи з 29 жовтня 2020 року нарахування відсотків здійснювалось за базовою процентною ставкою 1,70 % від суми кредиту (204,40 грн в день).
Більше того, 29 жовтня 2020 року ОСОБА_1  уклала з первісним кредитором додаткову угоду до договору № 326955324 від 25 вересня 2020 року, відповідно до якої, окрім продовження строку кредитування ще на 30 днів, відповідачка погодила, що починаючи з 26 жовтня 2020 року вона буде сплачувати за користування кредитом 1,70 % в день від суми кредиту.
З огляду на зазначені умови договору, відсутність доказів на підтвердження їх оспорювання боржником та доказів на спростування утворених сум заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», що давало достатні підстави для стягнення з  ОСОБА_1  13 431,02 грн заборгованості за кредитним договором № 326955324 від 25 вересня 2020 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що наданий первісним кредитором розрахунок заборгованості містить арифметичну помилку щодо порядку нарахування відсотків за користування кредитом та не враховує сплачені нею в рахунок погашення заборгованості грошові кошти не заслуговують на увагу.
Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», відповідачкою було сплачено грошові кошти трьома платежами на загальну суму 16 944,00 грн, які у свою чергу були розподілені кредитором як на погашення тіла кредиту в сумі 1 848,00 грн, так і на погашення відсотків за користування кредитом в сумі 15 096,00 грн, що відповідає вимогам статті 534 ЦК України.
Відтак, станом на 28 грудня 2020 року, на момент первинного відступлення права вимоги, заборгованість по тілу кредиту становила 10 152,00 грн, а заборгованість по відсоткам - 3 279,02 грн.
Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що первісний кредитор помилкового вважав, що станом на 29 листопада 2020 року вона має заборгованість у загальному розмірі 20 612,00 грн, додавши цієї суми боргу ще 6 324,00 грн нарахованих процентів за один день, що арифметичною помилкою, яка призвела до неправильного нарахування суми заборгованості, є необґрунтованими.
29 листопада 2020 року є кінцевим строком кредитування відповідно до умов додаткової угоди від 29 жовтня 2020 року до кредитного договору і в цей же день ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснено перерахунок відсотків за попередній період користування кредитними коштами (з 26 вересня по 26 жовтня 2020 року), які були нараховані за пониженою (дисконтною) процентною ставкою, що узгоджується із погодженими відповідачкою умовами пункту 1.4 кредитного договору щодо застосування базової процентної ставки в розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «ЄАПБ»має бути не більше 4 644,00 грн по тілу кредиту та не більше 1 500,05 грн по відсоткам ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача умов укладеного кредитного договору та вимог чинного законодавства, тому відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться до незгоди відповідачки з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.
Порушень норм матеріального або процесуального права, які могли б призвести до скасування рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Приймаючи рішення, колегія суддів враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).
Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачки.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, а рішення Сквирського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідачки, понесених в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сквирського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                    С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній