Справа № 346/3984/23 
Провадження № 22-ц/4808/962/25 
Головуючий у 1 інстанції Коваленко Д. С. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого (суддя-доповідач)         Девляшевського В.А.,
суддів:                                 Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
секретаря                                 Кузів А.В.,
за участю                за участю позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх                          представників; представника відповідачки ОСОБА_3 ,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду в складі судді Коваленка Д.С., ухвалене 14 квітня 2025 року в м. Коломиї Івано-Франківської області, повний текст якого складено 24 квітня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Коломийської міської ради Івано-Франківської області про скасування рішень про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, а також про скасування рішення про затвердження технічної документації із землеустрою та надання земельної ділянки у приватну власність,
встановив :
В липні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 та Коломийської міської ради Івано-Франківської області про скасування рішень про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, а також про скасування рішення про затвердження технічної документації із землеустрою та надання земельної ділянки у приватну власність. 
Позовна заява обгрунтована тим, що позивачкам на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, а також земельна ділянка, які знаходяться на АДРЕСА_1 . Сусідня земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 належить відповідачці і між сторонами тривалий час тривають суперечки щодо межі між земельними ділянками, а також порядку використання криниці, яка розташована поруч із межею.
Вказували, що на даний час не мають зареєстрованого права власності на земельні ділянки через рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.12.2014, яким визнано недійсним державний акт, виданий на підставі рішення Коломийської міської ради. Водночас ОСОБА_3 оформила право власності на земельну ділянку за іншим рішенням тієї ж ради від 29.02.2020, з чим позивачки не погоджуються, вважаючи, що це порушує їхні майнові права та доступ до криниці.
Позивачки зазначали, що рішення Коломийської міської ради про передачу земельної ділянки ОСОБА_3 від 29.02.2020 суперечить рішенню Коломийського міськрайонного суду від 05.02.2013, яким попереднє рішення ради від 20.02.2008 в цій частині було визнано недійсним, а державний акт — скасовано. Суд ухвалив це рішення з урахуванням висновку експертизи, яка виявила накладення суміжних ділянок через технічні помилки в документації. Встановлено, що межа проходить по глухій стіні літньої кухні літ. «Д» між будинками на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , але фактично — на певній відстані від неї. Посилаються також на лист Держгеокадастру від 03.07.2023 про наявне перекриття ділянок площею 14 кв.м. Відтак, вважають, що ОСОБА_3 фактично відновила право на раніше скасовану ділянку без нового проєкту землеустрою, що є порушенням, оскільки нова документація має готуватись із погодженням меж і координат.
Позивачки також зазначили, що у районному відділі поліції розслідується кримінальне провадження №2017090180000025 щодо підробки документів, на підставі яких було виділено земельну ділянку відповідачці. Хоча підозру ще нікому не оголошено, в межах досудового розслідування проведено низку експертиз, які підтвердили факт фальсифікації документів.
Вказують, що колодязь №4 фактично належить їм як об`єкт спадщини та є частиною домоволодіння. ОСОБА_3 не здійснювала жодних будівельних робіт і самовільно зайняла зазначений об`єкт. У документах вказано, що до складу її домоволодіння по АДРЕСА_2 входить колонка (металева труба), а не криниця.
За наведених обставин просили:
скасувати рішення про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку реєстраційний номер об`єкту нерухомості 2052005526106, номер відомостей про речове право 35897134, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51574347 від 29.02.2020; 
скасувати рішення про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: житловий будинок реєстраційний номер об`єкту нерухомості 2087102026106, номер відомостей про речове право 36626757, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52377928 від 26.05.2020; 
скасувати рішення Коломийської міської ради за №4549-59/2020-59 від 29.02.2020 «Затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надати у власність ОСОБА_3 земельну ділянку (кадастровий номер 2610600000:11:009:0144) загальною площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель міської ради».

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14 квітня 2025 року, з урахуванням ухвали від 26 травня 2025 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, вважаючи його незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
Вважає, що суд безпідставно вважав, що позивачками не доведено наявність у них ні права власності, ні право користування земельною ділянкою саме у тому розмірі, у тій конфігурації та із тими, встановленими у натурі межами, а також те що ОСОБА_3 , яка оформила право власності на земельну ділянку втрутилась у право власності чи право користування їх земельною ділянкою. 
При цьому посилається на те, що у висновку проведеної 21 листопада 2012 року судової будівельно-технічної експертизи №1495 встановлено, що накладення суміжних земельних ділянок площею 0,0011 га. АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , виникло внаслідок допущення технічних помилок при виготовленні Державних актів на землю та межа між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 по Державному акту І-ІФН №002902 і відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянка акту установлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі від 21.08.2000 проходить по глухій стіні літньої кухні літ. «Д» домоволодіння по АДРЕСА_2 . Згідно листа Головного управління Держгеокаластру в Івано-Франківській області за № III-335/0-363/0/63-23 від 03.07.2023 наявне перекриття земельних ділянок, які знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 і складає 14 кв.м. 
Вказані докази, на думку представника скаржниці, свідчать про те, що ОСОБА_3 фактично здійснила відновлення права власності на раніше скасовану в судовому порядку земельну ділянку. Однак, в порушення вимог статей 89, 263-265 ЦПК України суд першої інстанції не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства, належним чином не перевірив доводів позивачів про те, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в даному випадку не виготовлялася, а Відповідачем було використано раніше розроблену технічну документацію щодо відведення земельної ділянки, по якій вже було прийнято судове рішення, а відтак вона була зобов`язана відводити земельну ділянку на підставі новоствореного проекту землеустрою щодо надання у власність земельної ділянки, яке передбачає погодження меж та координат.
Вважає, що судом першої інстанції помилково не було враховано, що 17 серпня 1996 року між позивачками укладено договір конкретного користування земельною ділянкою, посвідчений державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори, в якому зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановили між собою порядок використання будинку по АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці площею 0,952 га. Також у Висновку експерта №1495 від 21 листопада 2012 року, експертами розроблено ситуаційний план, де чітко зазначено розміри і межі земельної ділянки позивачів, де вказано, що згідно Державного акту, який пізніше було скасовано на підставі судового рішення, скаржники користуються земельною ділянкою саме у площі 0,952 га. Згідно листа Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області за №III-335/0-363/0/63-23 від 03.07.2023 року встановлено, що площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 складає 0,952 га, на підставі поданих позивачками документів. Після дослідження довжин ліній, відображених на план-схемі Коломийського БТІ 1981 року, встановлено зміщення межі в бік домоволодіння позивачів на 33 см. Судом першої інстанції не взято до уваги дані обставини та відповідно не досліджено питання правомірності визначення меж земельних ділянок та їх відповідності фактичному розташуванню на місцевості.
Вважає, що подані позивачами докази спростовують той факт, що при формуванні земельної ділянки з кадастровим номером 2610600000:11:009:0144, яка надана у власність ОСОБА_3 , не дотримано меж, визначених Коломийською міською радою в рішенні від 22.11.2016 за №1077-14/2016.
Звертає також увагу, що до складу спадкового майна ніколи не входила криниця під №3, яка фактично та юридично перебуває у власності позивачів, оскільки вони прийняли її у спадок. На даний час ОСОБА_3 здійснила будівництво іншого, вже нового колодязю на території своєї земельної ділянки, далеко від межі з позивачами. Аналогічно відповідачка протиправно привласнила собі огорожу №5, яка перейшла у спадщину до позивачок на законних підставах.
Крім того, на думку представника скаржниці, суд формально дослідив матеріали кримінального провадження, в межах якого було проведено експертизи щодо можливих фактів підробок у Генеральному плані забудови кварталу АДРЕСА_3 .
Зазначає, що в даному випадку під час ухвалення оспорюваного рішення та державної реєстрації права власності на земельну ділянку суміжного землекористувача було порушено законні права позивачок. Це обумовлено тим, що у власність відповідачки перейшла частина земельної ділянки, розташованої біля її житлового будинку, яка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Коломийської міської ради покликається на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування. 
Вказує, що у позивачок відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , що межує зі спірною земельною ділянкою, яка є предметом цього спору. Земельна ділянка по АДРЕСА_1 на даний час перебуває у комунальній власності Коломийської міської територіальної громади, а тому ніякі права та законні інтереси позивачів не порушені, що враховано судом першої інстанції.
При приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_2 , межа спірної земельної ділянки зі сторони позивачів проходить по лінії кам`яної нежитлової будівлі ОСОБА_3 , тобто з врахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи №1495 від 21.11.2012 та рішення Коломийського міськрайонного суду від 05.02.2013 року, яким було визнано недійсним рішення Коломийської міської ради від 20 лютого 2008 року в частині передачі земельної ділянки ОСОБА_3 .
Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що у користуванні позивачок наявна земельна ділянка площею 952 кв.м., адже матеріали справи свідчать про те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м.
Звертає увагу, що рішенням Коломийської міської ради від 22.11.2016 затверджено протокол засідання комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування від 20.10.2016, яким погоджено ОСОБА_3 межу земельної ділянки відповідно до представленого кадастрового плану земельної ділянки та план-схеми Коломийського БТІ від 1981 року.
Вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачкам не належить ні колодязь №3, ні колодязь №4, оскільки вони не відносились до будинковолодіння позивачів. Посилання скаржника на висновки експертизи, які знаходяться в кримінальному провадженні, вважає необґрунтованими, оскільки провадження перебуває тільки на етапі збору доказів, підозра ще нікому не пред`явлена.

Аналогічно у своєму відзиві ОСОБА_3 вказує на законність та обґрунтованість судового рішення, натомість доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.
Так, у позивачок відсутні належні документи, що підтверджують право власності чи право користування земельною ділянкою та чіткі координати земельної ділянки, яка була виділена під будинком АДРЕСА_4 . Натомість позивачки бажають відновити скасований рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2014 року державний акт про право приватної власності на земельну ділянку серія І-ІФ, виданий 08.10.1996. Проте, зазначаючи про накладку, не надають ніякого про це доказу, технічну документацію на бажану ділянку не розробили. Натомість посилаються на схему накладення земельної ділянки, яка є на даний час у власності ОСОБА_3 , із земельною ділянкою, яка була у їх власності до скасування державного акту, який з підстав накладення був скасований судом.
Вважає, що судом першої інстанції вірно зазначено, що наявність у позивачок права користування земельною ділянкою площею 600 кв.м не дає їм можливості оспорювати правомірність рішення власника цієї земельної ділянки, тобто міської ради.
Звертає увагу, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 26.01.2016 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на криницю, з чого відповідно вбачається відсутність у позивачок цього права.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 та представник Коломийської міської ради, не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, що відповідно до статті 372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи у їх відсутності.
В судовому засіданні представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.
Представник ОСОБА_3 заперечила, надавши відповідні пояснення.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачів та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачками не доведено наявність у них ні права власності, ні права користування земельною ділянкою саме у тому розмірі, у тій конфігурації та із тими, встановленими у натурі межами, на які вони посилались, стверджуючи, що межами своєї земельної ділянки, на яку ОСОБА_3 має право власності, остання втрутилась у право власності чи право користування їх земельною ділянкою. І оскільки наявність у позивачок цивільного права, за захистом якого вони звернулись з позовом ними не доведено, місцевий суд вважав, що обидва відповідачі не могли його порушити.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судом встановлено наступне. 

Встановлено, що ОСОБА_3 належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.05.2020 на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 52377928 від 26.05.2020 (а.с. 10. т.1).
Право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, на якій розташоване будинковолодіння, зареєстроване 10.03.2020 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51574347 від 29.02.2020 (а.с. 10 т.1).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 червня 1991 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 в рівних частинах успадкували спадкове майно, на яке видано свідоцтво Це майно складається з одно, одноповерхового, цегляного житлового будинку жилою площею 59,2 кв.м. з належними господарськими спорудами, які розміщені на земельній ділянці площею 600 кв.м., що знаходяться у АДРЕСА_5 .
Як встановлено судом, між сторонами існує тривалий спір з приводу проходження межі земельних ділянок.
Так, рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2013 року визнано недійсним рішення Коломийської міської ради від 20 лютого 2008 № 1051-25/2008 в частині передачі земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,10 га у власність ОСОБА_3 . Також скасовано державний акт серія ЯЖ № 142795 на право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку по АДРЕСА_2 (а.с.85-88 том 1).
Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2014 року, яке перебуває в законній силі, вирішено визнати незаконним та скасувати рішення Коломийської міської ради народних депутатів № 198 від 27 серпня 1996 року про передачу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0952 га по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт про право власності на землю серія 10ІФ № 002902 виданий 08 жовтня 1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення Коломийської міської ради народних депутатів № 198 від 27 серпня 1996 року про передачу їм земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,0952 га по АДРЕСА_1 та скасувати реєстрацію цього акта зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 6205 (а.с.82-84 том 1).
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2016 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на криницю (бетонні кільця (її адреса згідно з позовною заявою: АДРЕСА_1 )), заборону ОСОБА_3 чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проведенні робіт по винесенню меж земельної ділянки, встановленні межових знаків та огорожі відповідно до зовнішніх меж, які будуть винесені, заборону вчиняти будь-які дії на межі земельних ділянок господарств АДРЕСА_6 без попереднього погодження з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проводити будь-які будівельні роботи по влаштуванню огорожі та будівництва господарських споруд біля межі вказаної земельної ділянки до винесення її меж, встановлення межових знаків та огорожі, відмовлено в зв`язку з безпідставністю позовних вимог (а.с.239-242 том 1).
Рішенням Коломийської міської ради від 29 лютого 2020 року вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надати у власність ОСОБА_3 земельну ділянку (кадастровий номер 2610600000:11:009:0144) загальною площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель міської ради (а.с. 110 а том 1). Відповідно після цього було також зареєстроване право власності на вказану земельну ділянку.
У своїх вимогах щодо скасування права власності на зазначену земельну ділянку позивачі зазначали, що таке право порушує їхні майнові інтереси, а також обмежує доступ до криниці.
Частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Змістом статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Підсумовуючи, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку із прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Колегія погоджується з висновками місцевого суду, що позивачки не довели наявності у них права власності або права користування земельною ділянкою саме в тому розмірі, конфігурації та з тими встановленими в натурі межами, на які вони посилались. А твердження позивачів, що ОСОБА_3 втрутилася в межі їхньої земельної ділянки, не доведено належними доказами.
Жодних доказів того, що позивачкам була надана земельна ділянка у власність або в користування площею 952 кв.м., суду не подано.
На даний час позивачки не мають правовстановлюючих документів, які б підтверджували їхнє право власності чи користування на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , яка межує зі спірною ділянкою, що є предметом даного судового розгляду. Відтак, відсутні підстави вважати, що будь-які їх права чи законні інтереси порушені, що було враховано судом першої інстанції.
Крім того, при приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_2 , межа спірної ділянки з боку позивачів встановлена по лінії кам`яної нежитлової будівлі, що належить ОСОБА_3 . Така межа відповідає висновку судової будівельно-технічної експертизи №1495 від 21.11.2012, а також рішенню Коломийського міськрайонного суду від 05.02.2013 року, яким було визнано недійсним рішення Коломийської міської ради від 20.02.2008 у частині передачі земельної ділянки ОСОБА_3 .
Щодо наявного у позивачок права користування земельною ділянкою площею 600 кв.м., слід зазначити, що таке право не надає їм повноважень оспорювати правомірність рішень власника земельної ділянки — територіальної громади, від імені якої розпорядження здійснює міська рада.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.
В даній справі преюдиційним є той факт, що на межі суміжних земельних ділянок, належних сторонам по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 споруджена криниця, як межовий знак між їхніми земельними ділянками. Вказане встановлено в рішенні Апеляцйного суду Івано-Франківської області від 23.12.2014 у справі №346/2376/2014 та у рішенні Коломийського міськрайонного суду від 26.01.2016 у справі 346/4170/15-ц. Вказана обставина підтверджується також матеріалами справи, яка переглядається. 
На підставі викладеного апеляційний суд вважає, що позивачі не довели обставин, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, зокрема того, що криниця знаходиться на їх земельній ділянці.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції такими, які не відповідають обставинам справи, і що рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального права та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. 
А тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Крім іншого, представник ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу просила стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн.
Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження надання правової допомоги апелянтом надано: копію договору про надання правової допомоги №63-06/25 від 09.06.2025, укладеного між адвокатом Юркевич Х.М. та ОСОБА_3 , рахунок від 12.06.2025, акт прийому-передачі наданих послуг від 12.06.2025 року, фіскальний чек про оплату. Відповідно до цих доказів вартість правової допомоги в даній справі в суді апеляційної інстанції за складення та подання відзиву, а також участі у судових засіданнях становить 20 000,00 грн.
Колегія суддів враховує те, що адвокат приймала участь в даній справі в суді першої інстанції, а тому на складення відзиву на апеляційну скаргу необхідно було витратити менше часу і зусиль.
Враховуючи складність справи та виконані роботи, заперечення представника позивачів в суді апеляційної інстанції щодо розміру визначених витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 16 000,00 грн, тобто по 8 тисяч з кожної позивачки.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 14 квітня 2025 року - без змін.
       Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП  НОМЕР_3 ) по 8000,00 грн з кожної судових витрат, понесених на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
       
Головуючий                                                 В.А. Девляшевський
Судді:                                                        В.М. Луганська
                                                               Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 01 серпня 2025 року.