справа № 752/26627/18                                       головуючий у суді І інстанції Плахотнюк К.Г.
провадження № 22-ц/824/8097/2025                 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

 
П О С Т А Н О В А
Іменем України
 
16 липня 2025 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Надточий К.О.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2  на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г. в місті Києві,  у справі за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_3  про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, -
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просила визнати за нею, ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що її матір ОСОБА_5 з липня 1987 року проживала однією сім`єю, як чоловік та дружина з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у належній ОСОБА_5 та позивачу квартирі АДРЕСА_2 . В 1989 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 переїхали проживати до його квартири АДРЕСА_1 , однак через деякий час знову повернулися до квартири АДРЕСА_2 , де проживали з кінця 1989 року по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначене підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року, що було предметом перегляду судом апеляційної інстанції та підтверджено постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 лютого 2017 року. В 1992 році позивач розлучилася з чоловіком і постало питання з місцем її проживання. В свою чергу, ОСОБА_4 на сімейній зустрічі запропонував їй проживати у належній йому квартирі АДРЕСА_1 . Так, починаючи з 1992 року по теперішній час, позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом обстеження квартири від 13 грудня 2018 року. Також зазначила, що весь цей час сплачує житлово-комунальні послуги, бере участь у додаткових витратах на утримання будинку, ремонт квартири, внаслідок залиття сусідами, капітальний та поточний ремонт будинку. За життя, а саме приблизно у 2002 році ОСОБА_4 повідомив, що подарував їй спірну квартиру, а документи, що підтверджують право власності передасть пізніше. Вона лише нещодавно дізналася, що документів про дарування їй квартири, насправді, немає. За життя ОСОБА_4 з 1992 року не чинив їй жодних перешкод у користуванні та володінні квартирою, морально підтримував її господарювання в квартирі. Колишнім сусідам та своєму синові ОСОБА_3 , який є відповідачем у справі неодноразово повідомляв про передачу квартири у її власність. Сусіди вважали, що позивач є рідною дочкою ОСОБА_4 , зважаючи на їх хороші стосунки. Також, позивач зазначила, що добросовісно заволоділа спірною квартирою і продовжує відкрито, безперервно володіти нею протягом 26 останніх років (або 16 років, якщо рахувати з моменту повідомлення їй покійним ОСОБА_4 в 2002 році про дарування ним їй квартири), а тому, на її думку, наявні всі підстави стверджувати, що вона набула право власності на зазначене майно відповідно до ст. 344 ЦК України. Крім того, після смерті ОСОБА_4 його спадкоємці ОСОБА_5 (її мати) та ОСОБА_3 (син ОСОБА_4 ) не пред`являли їй жодних претензій стосовно зазначеної вище квартири, хоча ОСОБА_3 знає, що вона проживає у квартирі з 1992 року.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1  посилається на аналогічні обставини викладені нею у позовній заяві та вказує, що під час свого виступу на судовому засіданні від 17 липня 2024 року представник відповідача адвокат Титаренко О.В. заявила, що факти відкритості та безперервності володіння позивачем спірною квартирою в даному випадку мають місце, але факт добросовісності на її думку відсутній. Тобто, сторона відповідача фактично визнала, що ОСОБА_1 відкрито та безперервно володіє спірною квартирою протягом більше 10 років, у зв`язку з чим ці обставини в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідач не вчиняв жодних дій, які б давали позивачу підстави вважати, що ОСОБА_3 претендує на квартиру і відповідно, що вона володіє нею недобросовісно. Отже, починаючи приблизно з 2002 року та до нещодавнього часу, позивач  була впевненою в тому, що на квартиру не претендують інші особи і що вона отримала достатніх підстав для набуття на неї права власності. Таким чином, оскільки позивач добросовісно заволоділа квартирою і продовжує відкрито, безперервно володіти нею протягом 32 останніх років (а якщо брати початок відліку з моменту повідомленням ОСОБА_4 позивача про факт дарування на її користь квартири то протягом 22 років), наявні всі підстави стверджувати, що ОСОБА_1 набула право власності на вказане майно у відповідності з ст. 344 ЦК України.
В доповненнях до апеляційної скарги, ОСОБА_1 , зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позову посилався обізнаність позивача на час вселення про власника квартири, що виключає можливість застосування положень ст. 344 ЦК України. В свою чергу, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлює, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто, починаючи з 01.01.2001 року). Таким чином, наявні всі підстави стверджувати, що позивач набула право власності на квартиру за набувальною давністю  у 2012 році. В свою чергу, відповідач станом на 2012 рік не був і не міг бути спадкоємцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і відповідно жодним чином не претендував на квартиру. Отже, насправді станом на момент смерті ОСОБА_4 у позивача вже виникли підстави для набуття права власності на квартиру за набувальною давністю і тому факт подання відповідачем заяви про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 , не має жодного юридичного значення по даній справі і відповідно не впливає на права ОСОБА_1 щодо квартири.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що сам факт вселення позивача до квартири померлого ОСОБА_4 не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, оскільки вселення до квартири з метою проживання, не є тотожним з добросовісним заволодінням чужим майном, а відтак, відсутні правові підстави для набуття права власності позивачем на спірну квартиру за набувальною давністю. Позивач не володіла таким майном ні на момент її вселення, ні на момент смерті ОСОБА_4 і досі не є власником даного майна.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що позивач з 1992 року проживала у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_4 , який був цивільним чоловіком її матері ОСОБА_5 . Зазначена обставина встановлена судовим рішенням та не заперечується сторонами.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира належала на праві спільної часткової власності позивачу та її матері ОСОБА_5 .
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 07 червня 2013 року (т.3, а.с.8). 
За заявою ОСОБА_5 18 червня 2013 року Другою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 422/2013, щодо майна померлого  ІНФОРМАЦІЯ_2  ОСОБА_4 .
02 липня 2013 року до Другої київської державної нотаріальної контори звернувся син померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини.
У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулася в суд із позовом до  ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності, визнання спадкоємцем.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року позов задоволено частково.
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_5 ,   ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 1987 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнано ОСОБА_5 спадкоємцем четвертої черги за законом спадкодавця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . У решті позовних вимог відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції змінено у частині вирішення вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу щодо періоду проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 1987 року до 07 червня 2013 року на період з 01 січня 2004 року до 07 червня 2013 року. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року у частині вирішення позовних вимог про визнання вкладу у банку та автомобіля спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину зазначеного майна скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року залишити без змін. 
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_5 .
Допитані у судовому засіданні першої інстанції свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомили суд що вони знають сина   ОСОБА_4 - ОСОБА_3 . Однак, ні позивачку, ні її матір ніколи не бачили. Також зазначили, що покійний ОСОБА_4 дуже гарно ставився до свого сина і не міг подарувати чи мати бажання подарувати свою квартиру сторонній людині.
Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 повідомили суду, що позивач ОСОБА_1 дійсно є їх сусідкою. ОСОБА_4 знали як власника квартири, який багато років назад привіз і оселив ОСОБА_1 у своїй квартирі, тому сприймали її, як його дочку. Станом на зараз документів про право власності вони не бачили і чия квартира, зараз, не знають. ОСОБА_1 багато років проживала у спірній квартирі, сплачувала житлово-комунальні послуги, брала участь у додаткових витратах на утримання будинку. Відповідача ОСОБА_3 свідки не знають.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на час вселення позивача до спірної квартири це майно мало власника ( ОСОБА_4 ) і позивач про це знала, а тому суд прийшов до  висновку про необґрунтованість позову, з огляду на недоведеність умов для набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки такий факт титульного володіння ОСОБА_4 виключає можливість застосування вказаної норми.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову з огляду на не доведення умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірну квартиру на підставі статті 344 ЦК України, оскільки такий факт титульного володіння спірною квартирою виключає можливість застосування положень цієї норми.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що  ОСОБА_1  добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно користуватися та розпоряджатися спірною квартирою, колегія суддів зазначає, що для визнання добросовісності заволодіння майном позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
В даному випадку позивач вселилася в спірну квартиру з волі  власника - ОСОБА_4 та завжди знала, що квартира належить останньому.
Після смерті власника квартири, спадщину після нього в установленому законом порядку прийняв його син   ОСОБА_3 , подавши  у визначений строк заяву про прийняття спадщини.
За приписами ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 Отже, квартира  за адресою: АДРЕСА_1 має власника і на момент розгляду справи судом і не може вважатись чужим майном в розумінні ст. 344 ЦК України.
Зазначене  в повній мірі виключає можливість набуття позивачем права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, чому суд першої інстанції надав вірну оцінку, дійшовши до висновку про  відсутність підстав до задоволення позову.
Обставини на які посилається позивач, а саме: безперервне проживання в квартирі з 1992 року, оплата комунальних послуг, здійснення ремонтних робіт в спірній квартирі, пояснення свідків  ніяким чином не впливають на той факт, що спірна квартира мала власника на момент, коли останній надав можливість позивачу проживати в ній, що виключає можливість визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.
 Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого відсутня необхідність  повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:    
                
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повне судове рішення складено 17 липня 2025 року.

 
Головуючий                                                                      Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                   Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.