ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5891/25 Справа № 189/1806/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Відділу №18 у місті Синельникове Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2025 року (повний текст складено 10 березня 2025 року у сел. Покровське) у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Васильківський відділ ГУ ДМС у Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеною заявою в якій просила встановити факт постійного її проживання на території України станом на 24.08.1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме, станом на 13.11.1991 року. 
В обґрунтування заяви зазначає, що відповідно до талона повідомлення єдиного обліку №1204 від 19.03.2024 року про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 12.03.2024 року вона звернулася до РУ із заявою про те, що 01.12.2023 року о 10.00 год. нею було втрачено паспорт громадянки України на її ім`я в м. Бахмут під час обстрілу військами РФ у 2023 році.
При зверненні до Васильківського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області з питання отримання паспорта громадянина України замість втраченого, заявниця отримала відмову. 
З листа Васильківського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області №1242-182/1242-24 від 15.03.2024 року вбачається, що для отримання паспорта громадянина України ОСОБА_1 необхідно надати до територіального органу/підрозділу ДМС України документи, підтверджуючі факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року, зокрема рішення суду, що набрало законно сили, про встановлення факту, що має юридичне значення, постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.
ОСОБА_1 зазначила, що факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року та право на отримання громадянства України та паспорта громадянина України підтверджується: витягом з ДРАЦС громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 СК України №00045254426 від 29.05.2024 року; витягом з ДРАЦС про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00045595572, виданого 19.06.2024 року; свідоцтвом про народження дочки, ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк, Донецької області, Україна (серії НОМЕР_1 , видане Ленінським відділом ЗАГС м. Донецька 10.11.1988 року).
Також ОСОБА_1 зазначала, що встановлення факту постійного проживання на території України потрібно їй для отримання паспорта громадянина України.
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Артемівськ Донецької області, Україна, на території України станом на 24.08.1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме, станом на 13.11.1991 року.
В апеляційній скарзі ГУ ДМС у Дніпропетровській області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, практиці Верхового Суду та не з`ясування всіх обставин, які мають значення для справи.
Вважає, що заявницею належними та допустимими доказами не доведено факту її проживання не території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Вважає, що подані заявником документи, лише підтверджують факт проживання заявниці на території України лише до 1988 року. Крім того, звертає увагу, що свідки допитані в судовому засіданні, зважаючи на їх малолітній вік у 1991 році не могли безпосередньо сприймати події та свідчити про проживання у вказаний період на території України. Також звертає увагу, що надані ОСОБА_1 документи містять суперечливу інформації щодо дати втрати паспорту громадянина України, або в 2014 році або в 2023 році. 
ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Про дату, час і місце судового засідання сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повістки до Електронного кабінету апелянта та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді повістки ОСОБА_1 ..
Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що її особу було встановлено, а також те, що на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) підтверджено факт її постійного проживання на території України і встановлення цього факту не пов`язано в подальшому із вирішенням спору про право. 
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Артемівськ Донецької області Україна, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №00045254426, виданого Васильківським відділом ДРАЦС у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 29.05.2024 року. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00045595572 вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 21.02.1987 року укладено шлюб, який зареєстрований відділом ДРАЦС Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку, актовий запис №127. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». 
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк. 
Згідно довідки Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області за наявними обліками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , документована паспортами колишнього СРСР серії НОМЕР_3 , виданого 04.01.1983 року Артемівським РВВС в Донецькій області. 
Відповідно до талону повідомлення єдиного обліку №1204 від 19.03.2024 року про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 12.03.2024 року ОСОБА_1 звернулася до ВП №5 Синельниківського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про те, що 01.12.2023 року остання втратила паспорт громадянки України на своє ім?я в м. Бахмут під час обстрілу військами РФ у 2023 році. 
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до Васильківського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області з питання отримання паспорта громадянина України замість втраченого ОСОБА_1 отримала відмову. 
З листа Васильківського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області №1242-182/1242-24 від 15.03.2024 року вбачається, що для отримання паспорта громадянина України  ОСОБА_1 необхідно надати до територіального органу/підрозділу ДМС України документи, підтверджуючі факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року. 
З відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків з 01.01.1998 року по 30.09.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 офіційно працювала на території України, отримувала заробітну плату, з якої відраховувались податки до державного бюджету України. 
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Звертаючись до суду, заявник ОСОБА_1 посилаючись на статтю 3 Закону України «Про громадянство України», просила суд встановити факт її постійного проживання на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" 13 листопада 1991 року.
Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.
Указом Президента України №215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України №588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок).
Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.
Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18 (провадження №61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19 (провадження №61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі №756/16751/21 (провадження №61-5793св23).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Доказами, що підтверджують факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на
на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року є те, що ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Артемівськ Донецької області Україна. 
21.02.1987 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстрований Відділом ДРАЦС Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку, актовий запис №127. 
Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк. 
Згідно довідки Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області, за наявними обліками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , документована паспортами колишнього СРСР серії НОМЕР_3 , виданого 04.01.1983 року Артемівським РВВС в Донецькій області. Зазначені обставини нічим не спростовані. 
Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами доведено факт проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. 
При цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.
Доводи апеляційної скарги з приводу неточностей у датах втрати ОСОБА_1 паспорта громадянина України не заслуговують на увагу, скільки не спростовують факт її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року
Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини 2 статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні 

чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.
За таких обставин, доводи наведені у апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та трактування норм права на власний розсуд.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в особі Відділу №18 у місті Синельникове Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року.

Судді: