Справа № 128/4858/23
Провадження № 22-ц/801/1664/2025
Провадження № 22-ц/801/1337/2024
Категорія: 8
Головуючий у суді 1-ї інстанції Фанда О. А.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року	Справа № 128/4858/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
секретар судового засідання Куленко О. В. 
учасники справи:
позивач(особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський Олександр Віталійович, Державне підприємство «СЕТАМ»»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю ФК «Єврокредит», приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Дробаха Віктор Олексійович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Киришовим Олександром Валерійовичем, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2025 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Яворським Сергієм Сергійовичем, на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року, ухвалені у складі судді Фанди О. А. в м. Вінниця, дата складення повного судового рішення 25 квітня 2025 року, дата складення повного додаткового рішення відповідає даті його ухвалення,-
в с т а н о в и в :
В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О. В., Державного підприємства «СЕТАМ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , ТОВ ФК «Єврокредит», приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Дробаха В. О. про визнання недійсними електронних торгів з продажу арештованого майна, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та припинення державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що в шлюбі з ОСОБА_3 25 жовтня 2007 року ними була придбана земельна ділянка з кадастровим номером 0520655900:02:009:0829, площею 0,1500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Договір було укладено на ім`я дружини ОСОБА_3 , а він надавав згоду на укладення договору.
21 травня 2013 року між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ТОВ "Остер", одним з учасників та керівником якого була його дружина ОСОБА_3 укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій №01/Р7-01-04/401 від 21.05.2013, в рамках якого між цими ж сторонами було укладено Кредитний договір №010/162/22/40 від 05.04.2018, за умовами якого банк надав ТОВ «Остер» як Позичальнику кредитні кошти в межах Ліміту Кредитної операції в сумі 2 166 665,00 грн.
В забезпечення виконання ТОВ «Остер» зобов`язань за Генеральним договором №01/Р7-01-04/401 від 21.05.2013 та Кредитним договором №010/162/22/40 від 05.04.2018, між його дружиною ОСОБА_3 та АТ "Райффайзен Банк Аваль" було укладено договір поруки №12/162/23/74 від 05.04.2018 року.
В зв`язку з невиконанням як основним боржником - ТОВ «Остер», так і поручителями, у тому числі і ОСОБА_3 своїх зобов`язань за вищевказаними договорами, рішенням Господарського суду Вінницької області від 18 вересня 2019 р. по справі № 902/346/19 стягнуто солідарно з ТОВ «Остер», ТОВ "Еко Ніка", ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь АТ "Райффайзен Банк Аваль" - 2 166 665,00 грн - заборгованості за Кредитним договором №010/162/22/40 від 05.04.2018, що укладений в рамках Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/Р7-01-04/401 від 21.05.2013.
Позивач зазначав, що про сам факт існування такого рішення йому стало відомо лише в листопаді 2023 року з відкритих джерел, а саме з Єдиного державного реєстру судових рішень.
Так само з відкритих джерел, а саме з Автоматизованої системи виконавчого провадження, з використанням повідомленого дружиною ідентифікатору доступу для сторони виконавчого провадження (ВП № 60431919, ідентифікатор доступу А17АЕ088АД16) мені стали відомі обставини примусового відчуження земельної ділянки з кадастровим номером 0520655900:02:009:0829, площею 0,1500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 в рамках виконавчого провадження № 60431919 з примусового виконання вищевказаного рішення господарського суду.
Дане виконавче провадження було відкрите постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. від 28.10.2019 року, його ж постановою від 16.06.2020 року - замінено сторону виконавчого провадження, а саме стягувана з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» та в подальшому, постановою приватного виконавця від 20.08.2020 року описано та арештовано вищевказану земельну ділянку як особисте майно боржника ОСОБА_3 
11 листопада 2020 року на електронному майданчику ДП «СЕТАМ» були проведені електронні торги, предметом яких була земельна ділянка з кадастровим номером 0520655900:02:009:0829, що стверджується протоколом проведення електронних торгів № 510917 (копія додається, оригінал міститься в матеріалах виконавчого провадження № 60431919). З вказаного протоколу вбачається, що земельна ділянка була продана за 227 367,00 грн., переможець торгів: ОСОБА_2 
23 листопада 2020 року приватним виконавцем Турським О.В було складено Акт про проведені електронні торги з реалізації майна боржника, який, в свою чергу, став підставою для видачі приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Дробахою В.О. на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 27 листопада 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 995.
В цей же день та цим же приватним нотаріусом на підставі вищевказаних документів було проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за покупцем ОСОБА_2 , що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Позивач зазначав, що про факт продажу земельної ділянки, яка є об`єктом спільного майна подружжя його повідомлено не було, його згоди як співвласника не було запитано, відтак здійснення продажу з електронних торгів належного йому нерухомого майна без вирішення питання про визначення частки не відповідає вимогам закону і тягне за собою недійсність проведених електронних торгів.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив: 
-визнати недійсними електронні торги з продажу арештованого майна - земельної ділянки з кадастровим номером 0520655900:02:009:0829, площею 0,1500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , проведені Державним підприємством «СЕТАМ», які відбулися 11 листопада 2020 року, реєстраційний номер лота: 449495, ціна продажу: 227 367,00 грн, переможець: ОСОБА_2 , результати яких оформлені протоколом № 510917 від 11 листопада 2020 року; 
- визнати недійсним Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 27 листопада 2020 року, видане приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Дробахою В.О. на ім`я ОСОБА_2 , яке зареєстроване в реєстрі за № 995, та як наслідок провести припинення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0520655900:02:009:0829, площею 0,1500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області 14 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка з кадастровим номером 0520655900:02:009:0829 була набута ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі, а тому відноситься до спільного сумісного майна подружжя. 
Проте відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19)). Суд встановив, що дружина позивача ОСОБА_3 була обізнана з вчиненням виконавчих дій, знайомилася з матеріалами виконавчого провадження та знала про проведення електронних торгів. Позивач визначив статус ОСОБА_3 як третьої особи, про вчинення нею недобросовісних дій не зазначав, жодних вимог до неї не заявив. Натомість приватним виконавцем під час проведення виконавчих дій було дотримано вимоги чинного законодавства, порушення правил проведення електронних торгів не встановлено. Позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.
Додатковим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20 травня 2025 року залишено без задоволення заяву представника ОСОБА_2 адвоката Яворського С. С.
Додаткове рішення мотивоване тим, що до матеріалів справи представником відповідача надано копію ордеру про надання правничої допомоги від 25 грудня 2023 рок, копію витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги, копію акту про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката від 16 квітня 2025 року, в яких відсутній детальний опис виконаних адвокатом робіт, копію квитанції до прибуткового касового ордера. Однак жодна з наданих копій не посвідчена належним чином та не долучено оригіналу платіжного документу, виданого банківською установою чи іншою установою, уповноваженою на видачу таких документів.
Не погодившись з рішенням Вінницького районного суду Вінницької області 14 квітня 2025 року, 05 травня 2025 року позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Киришова О. В., подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно встановив та оцінив фактичні обставини справи. Суд помилково послався на приписи статті 73 СК України, відповідно до якої стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, адже рішенням господарського суду Вінницької області від 17.10.2019 року у справі № 902/346/*19 (на виконання якого було арештовано та продано земельну ділянку), було встановлено, що договір поруки не був укладений ОСОБА_3 як одним із подружжя в інтересах сім`ї, а укладений в інтересах ТОВ «Остер». Суд вказав, що він не поставив свою дружину ОСОБА_3 відповідачем у справі. Однак вона не була учасником електронний торгів , їй не було вдоїмо про їх проведення, докази надсилання їй Акту про проведені електронні торги приватний виконавець не надав. Тому приватний виконавець, продаючи земельну ділянку, яка є спільною сумісною власності подружжя, спочатку мав визначити частку боржника . 
Також звертає увагу на те, що в ухваленні судового рішення брала участь суддя, який було заявлено обґрунтований відвід та в задоволенні якого було безпідставно відмовлено. Підставою для відводу було те, що у позивача виникли об`єктивні сумніви в безсторонності судді через те, що судді двічі повертала йому заяви про забезпечення позову, потім відмовила в забезпеченні і тільки апеляційний суд скасував хвалу суду першої інстанції та забезпечив позов. Підстава для відводу була не незгода з процесуальним рішенням судді, а її дії, які свідчили про прихильність до сторони відповідача.
29 травня 2025 року відповідач приватний виконавець Турський О. В. подав відзив на апеляційну скаргу, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зауважує, що ОСОБА_3 була засновником та керівником ТОВ «ОСТЕР», створеного під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , він знав про укладення як кредитного договору, так і договору поруки, оскільки надавав згоду дружині на їх укладення, про що свідчать його підписи.
02 червня 2025 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 , яка не заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та вказує на те, що вона дійсно була засновником (17 %) ТОВ «ОСТЕР» та його керівником, однак в товаристві ніколи не розподілялися і не виплачувалися дивіденди, а згідно постанови Господарського суду Черкаської області ТОВ «ОСТЕР» визнано банкрутом (справа № 925/367/20. Підпис ОСОБА_1 на укладеному нею як керівником ТОВ «ОСТЕР» договорі поруки про його згоду – це стала банківська практика, зумовлена виключно внутрішніми вимогами банку.
03.06.2025 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 , в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та вірно відмовив у позові, так як подружжя відповідає всім своїм майном за договорами, які були укладені одним із них зі згоди іншого.
19 червня 2025 року через систему «Електронний суд» відповідач ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Яворського С. С. подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 травня 2025 року, за результатами апеляційного перегляду просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити подану заяву про стягнення витрат на правничу допомогу.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що представник відповідача на підтвердження понесених Гонтарем Є. В. витрат на правничу допомогу направив через електронний кабінет витяг з договору на правничу допомогу від 24 листопада 2024 року № б/н, акт про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката по справі № 128/4858/23 від 16 квітня 2025 року та квитанцію до прибуткового касового ордера від 16 квітня 2025 року на суму 20 000 грн. Оскільки такі докази подані через систему «Електронний суд» разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, усі вони належним чином засвідчені цифровим підписом адвоката, тому висновок суду першої інстанції про те, що подані копії не засвідчені належним чином, - є невірним. 
В судовому засіданні апеляційного суду: представник ОСОБА_1 адвокат Киришов О. В. підтримав подану ним апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, заперечив проти доводів апеляційної скарги на додаткове рішення; представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Яворський С. С. заперечив проти доводів апеляційної скарги позивача з підстав, викладених у відзиві, підтримав подану ним апеляційну скаргу на додаткове рішення; приватний виконавець Турський О. В. заперечив проти доводів апеляційної скарги позивача з підстав, викладених у відзиві, визнав апеляційну скаргу на додаткове рішення, відповідач ДП «СЕТАМ» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином через електронний кабінет. Треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 вважає апеляційну скаргу позивача обґрунтованою та підтримала викладене у відзиві, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 вважає такою, що не підлягає до задоволення; представник ТОВ ФК «Єврокредит» адвокат Огородник В. В. вважає апеляційну скаргу позивача безпідставною, апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення – такою що підлягає до задоволення; приватний нотаріус Дробаха В.О. в судове засідання не звився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам закону.
По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:
-31 серпня 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_6 » (а.с. 8, т.1 );
-Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 914877, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 25.10.2007 року набула право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0520655900:02:009:0829 (а. с. 9, т.1);
-Рішенням Господарського суду Вінницької області від 18 вересня 2019 року (справа № 902/346/19) стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Остер" (вул. Володимира Антоновича, буд. 7, м. Вінниця, 21001 код - 23103085), Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко Ніка" (вул. 50-річчя Жовтня, буд. 18 А, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, 23340, код - 40553790)  ОСОБА_3  ( АДРЕСА_2 , код - НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , код - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (вул. Лєскова, 9, м. Київ, 01011, код - 14305909) - 2 166 665,00 грн. – заборгованості за Кредитним договором №010/162/22/40 від 05.04.2018, що укладений в рамках Генерального договору на здійснення кредитних операцій №01/Р7-01-04/401 від 21.05.2013 (а.с.10 – 17, т.1);
-17 жовтня 2019 року Господарським судом Вінницької області видано Наказ про виконання рішення господарського суду у справі № 902/346/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85011736 );
- постановою приватного виконавця Турського О. В. 28 жовтня 2019 року відкрито виконавче провадження № 60431919 з виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 17 жовтня 2019 року про примусове стягнення солідарно з ТОВ «Остер», ТОВ «ЕКО Ніка», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 2166665 заборгованості за кредитним договором № 010/162/22/40 від 5 квітня 2018 року, що укладений в рамках Генерального договору на здійснення кредитних операцій № 01/Р7-01-04/401 від 21 травня 2013 року, Боржник: ОСОБА_3 (а. с. 18, т.1);
- постановою приватного виконавця Турського О. В. від 20 серпня 2020 року описано та арештовано майно боржника, а саме земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 20 -21, т.1);
-постановою приватного виконавця Турського О. В. від 16.06.2020 року замінено сторону виконавчого провадження : стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника: ТОВ «ФК Єврокредит» (а.с. 19, т.1);
- згідно Протоколу № 510917 від 11.11.2020 року в межах виконавчого провадження № 60431919 було реалізовано з електронних (публічних) торгів майно боржника ОСОБА_3 , а саме земельну ділянку площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 0520655900:02:009:0829, цільове визначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, переможець торгів ОСОБА_2 (а. с. 24, т.1);
-23.11.2020 року приватним виконавцем Турським О. В. складено Акт про проведені електронні торги з реалізації майна боржника (а. с. 25-26, т.1);
-27.11.2020 року на підставі Акта про проведені електронні торги з реалізації майна боржника видав Свідоцтво, що ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 0520655900:02:009:0829, цільове визначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 27, т.1);
-27.11.2020 року право власності ОСОБА_2 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 63, т.1).
Між сторонами виник спір про визнання недійсними електронних торгів, Свідоцтва про придбання майна з торгів та припинення права власності переможця торгів на придбане майно.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
Під час вирішення цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, ніж закон. Більш того, керуючись положеннями ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
В частинах першій, другій статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.
Відповідно до наведених правових норм виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими виконавча служба укладає відповідний договір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) дійшла висновку про те, що з огляду на правову природу процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, проведення процедури прилюдних торгів є правочином.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що для застосування наслідків недотримання вимог закону під час вирішення спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Подібний за змістом висновок також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22 (провадження № 14-24цс24).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає встановленню допущення порушень під час вчинення виконавчих дій щодо реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів, чи вплинули такі порушення на результати торгів та чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України: сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
В справі що розглядається 25 жовтня 2007 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу набула право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0520655900:02:009:0829 (а. с. 9, т.1). 
Отже, Договір укладений в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі (з 31 серпня 1991 року і по сьогодні), а тому вказана земельна ділянка належить до спільної сумісної власності подружжя.
ОСОБА_3 була одним із засновників (17 % статутного капіталу) та директором ТОВ «Остер», і в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ТОВ, виступила поручителем, уклавши договір поруки, що встановлено рішенням Господарського суду Вінницької області від 18 вересня 2019 року (справа № 902/346/19).
Відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України засновник юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її засновника, крім випадків, встановлених статутом та законом.
Також відповідно до статті 3 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» товариство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всім належним йому майном. Також товариство не відповідає за зобов`язаннями своїх учасників.
Верховний Суд неодноразово виснував, що в разі внесення одним із подружжя як вкладу в статутний капітал ТОВ коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства, набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, унесених у статутний капітал товариства, з метою захисту свого права при поділі спільного сумісного майна подружжя набуває право вимагати виплату вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. 
Тобто діяльність ТОВ «Остер», засновником (учасником) якого є ОСОБА_3 , в тому числі отримання кредиту (що має місце у цій справі), -є його господарською діяльністю, а тому не може розцінюватися як укладення одним із подружжя договору в інтересах сім`ї.
Майном згідно із ч. 1 ст. 190 ЦК вважається не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов`язки.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
На підставі ч. 4 ст. 65 СК укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.
Оскільки договір кредиту, укладений ТОВ «Остер», поручителем за виконання якого виступила ОСОБА_3 , - є договором, пов`язаним із господарською діяльністю товариства, за цим договором подружжя ОСОБА_6 не набуло будь-яких благ, відтак цей договір не може бути розцінений як договір, укладений в інтересах сім`ї.
Згідно зі ст. 73 СК за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Оскільки договір поруки укладено не в інтересах сім`ї, він не породжує для другого з подружжя ніяких обов`язків і за зобов`язаннями поручителя за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. За зобов`язаннями того з подружжя, хто є поручителем, стягнення може бути накладено лише на особисте майно поручителя.
Надання ОСОБА_1 згоди на укладення договору поруки на забезпечення виконання його дружиною ОСОБА_3 зобов`язань ТОВ «Остер» перед кредитором не свідчить про те, що договір укладався в інтересах сім`ї та те, що позивач повинен був усвідомлювати наслідки неналежного виконання забезпеченого зобов`язання, зокрема і можливість реалізації шляхом продажу на електронних торгах набутого за час перебування у шлюбі спільного сумісного майна подружжя, оскільки зобов`язання поруки є особистим зобов`язанням та не визначає конкретне майно (як то має місце, до прикладу, при укладенні договору іпотеки за згоди другого з подружжя), а тому не може свідчити про те, що ОСОБА_1 , надаючи згоду на укладення договору поруки, передбачав можливість звернення стягнення і на його частку в спільному майні подружжя.
За змістом ч. 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати зміст права власності боржника: чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
По справі встановлено, що приватний виконавець Турський О. В. тільки пересвідчився в тому, що земельна ділянка зареєстрована за боржницею і не з`ясував його сімейний стан та не встановив, чи придбана вона в період шлюбу. Проте, сам по собі факт реєстрації спірного майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім`я якої воно зареєстровано.
Таким чином, продажу на електронних торгах підлягала лише частина земельної ділянки, що належала дружині позивача (боржниці) на праві спільної сумісної власності подружжя.
Ураховуючи, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як така, що набута ними у період шлюбу, відчуження належної позивачу частки у квартирі на електронних торгах без його згоди є порушенням прав позивача як співвласника вказаного майна.
Подібний висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 01.04.2020р. у справі №462/518/18.
Отже слід виснувати, що здійснення продажу з електронних торгів частини майна позивача без вирішення питання щодо визначення частки боржниці не відповідає вимогам закону і тягне за собою недійсність проведених електронних торгів.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції невірно оцінив характер та суть укладеного ОСОБА_3 договору поруки, неправильно застосував приписи статей 65, 73 СК України та безпідставно виснував, що договір поруки, що забезпечував виконання кредитного договору ТОВ «Остер», укладений в інтересах сім`ї, а тому за цими зобов`язаннями подружжя є солідарними боржниками, такий висновок суду першої інстанції є невірним та не ґрунтується на приписах закону.
Оспорювані електронні торги відбулися на виконання зобов`язань ОСОБА_3 як поручителя, а відтак продаж з електронних торгів частини майна позивача без його згоди та визначення частки для виконання боргових зобов`язань ОСОБА_3 порушує законні права та інтереси позивача як співвласника майна, не відповідає вимогам закону і тягне за собою недійсність проведених електронних торгів.
Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними.
Оскільки проведені електронні торги слід визнати недійсними, проте ця вимога була невірно вирішена судом першої інстанції, апеляційний суд наводить власні аргументи щодо вирішення двох інших заявлених позивачем вимог.
В силу приписів частини 4 статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне навести власні мотиви щодо вирішення позовної вимоги про визнання недійсними свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, оскільки при вирішенні цієї вимоги суд допустив явну необґрунтованість та неправильно застосував норми права, які регулюють дані правовідносини, не врахував висновки Верховного Суду з цього питання. Одночасно апеляційний суд враховує, що такий вихід за межі доводів апеляційної скарги не погіршує становище особи, яка її подала.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 та багатьох інших.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 ( пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 зазначено, що оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66).
Видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) є передбаченою пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» окремою нотаріальною дією, спрямованою на посвідчення відповідного права переможця аукціону, тобто є юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину. На відміну від дій із нотаріального посвідчення правочинів, нотаріус, який вчиняє нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не встановлює дійсні наміри сторін до вчинення правочину, відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, а перевіряє тільки факт набуття права власності на нерухоме майно конкретним набувачем і підтвердження цього права внаслідок проведення прилюдних торгів (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.21, 6.22). Визнання недійсним свідоцтва як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить ні інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника, ні такий же інтерес самого боржника. Цей документ не породжує жодного права. Тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту (пункти 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є неналежним (неефективним) способом захисту. Саме з цієї підстави вказані вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про припинення права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 як переможця електронних торгів.
Слід зазначити, що в Узагальненні Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України» надано наступне роз`яснення судам з метою формування єдиної правозастосовчої практики: правильною із цього питання була позиція тих судів, які вважали, що до державної реєстрації договору він є неукладеним (ст. 640 ЦК), тому власник може захистити порушене право із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК, у тому числі у випадках, зазначених у ст. 388 ЦК, за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння. У разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року по справі № 265/5040/13-ц (№ ЄДРСР 87053615).
Частиною 3ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2частини шостої статті 37цього Закону)проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації правд опускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства(за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Позивач ОСОБА_1 , оспорюючи дійсність проведених електронних торгів, серед інших, висував вимогу припинити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, зареєстроване за  ОСОБА_2  як переможцем цих торгів. 
Враховуючи викладене, з огляду на зміст правовідносин, що виникли між сторонами, апеляційний суд приходить до висновку про можливість застосування принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), та виснує, що цю позовну вимогу слід задовольнити: скасувати державну реєстрацію права власності, номер запису 39423770, дата державної реєстрації права власності 27 листопада 2020 року, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) на земельну ділянку з кадастровим номером 0520655900:02:009:0829, площею 0,1500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
Виклад цієї вимоги в застосованій судом редакції, з огляду на зміст заявленої вимоги та мети, яку прагнув досягти позивач, коли її заявляв, - не є виходом за межі заявлених позовних вимог.
У зв`язку з наведеним, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, а висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів порушення своїх прав оскаржуваними прилюдними торгами, які він оспорює виключно з тих підстав, що було продано майно (земельну ділянку), яка належить подружжю на праві спільної сумісної власності, без його згоди та без виділення частки, що належить ОСОБА_3 , - є неправильним та постановлений з невірним застосуванням нор матеріального права, які підлягали застосуванню. 
Оскільки оскаржуване рішення підлягає скасуванню як таке, що постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, апеляційний суд не наводить аргументів щодо такого доводу апеляційної скарги як розгляд справи суддею, якій було заявлено обґрунтований відвід та в задоволенні якого було відмовлено, оскільки це є процесуальним порушенням та самостійною обов`язковою підставою для скасування ухваленого рішення (пункт 2 частини 3 статті 376 ЦПК України).
З огляду на те, що рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2025 року підлягає скасуванню, відтак додаткове рішення Вінницького районного суду від 20 травня 2025 року також слід скасувати без надання оцінки доводам та підставам апеляційної скарги ОСОБА_2 , поданої його представником адвокатом Яворським С.С.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 2 частини1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове. 
Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , поданої його представником адвокатом Киришовим О. В. знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, а рішення суду першої інстанції є таким, що постановлене без повного з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав доведеними, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.
Тому рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2025 року підлягає скасуванню з постановленням нового: про часткове задоволення позову з підстав, що викладені в мотивувальній частині цієї постанови.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Насамперед слід зазначити, що в ході розгляду справи було допущено помилки при сплаті судового збору, що залишилось поза увагою суду. Так, позивач заявляв в позові три вимоги немайнового характеру та мав би сплатити 3 220, 80 грн судового збору (1073,6 х 3), однак сплатив судовий збір за дві вимоги (по 1 073,60 за кожну – квитанції на а.с.1-2, т.1), була допущена і помилка при сплаті судового збору за подання апеляційної скарги: оскільки позивач оскаржував рішення повністю (а не в частині), відтак він мав сплатити 4 831,20 грн (3 220,80 х 150 %), однак сплатив за подання апеляційної скарги 1610,40 (а.с.55, т.3). Таким чином, позивачеві слід доплатити на користь держави 4 294,60 грн ( 1073,60 +(4 831,20 – 1 610,40)).
Відтак, витрати позивача по сплаті судового збору (з урахуванням тих сум, які підлягають стягненню на користь держави) за подання позову становлять 3 220,80 грн, за подання апеляційної скарги 4 831,20 грн, за подання заяви про забезпечення позову – 546,80 грн (а.с.3, т.1), а всього 8 598,80 грн.
Оскільки позов підлягає до задоволення частково ( дві вимоги з трьох), виходячи з принципу пропорційності, закріпленого в частинах 1,2 статті 141 ЦПК України, з відповідачів слід стягнути на користь позивача 2/3 витрат по сплаті судового збору, а саме 5 368, 40 грн, тобто по 1 789,47 грн з кожного з трьох відповідачів.
Відповідач ОСОБА_2 поніс витрати на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в розмірі 20 000 грн та в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000грн, на підтвердження яких надано належні та допустимі докази: витяг з договору на правничу допомогу від 24 листопада 2024 року № б/н, акт про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката по справі № 128/4858/23 від 16 квітня 2025 року та квитанцію до прибуткового касового ордера від 16 квітня 2025 року на суму 20 000 грн (а. с. 6- 8, т.3) та витяг з договору на правничу допомогу від 24 листопада 2024 року № б/н, Додаток № 1до цього Договору, акт про надані послуги на професійну правничу допомогу адвоката по справі № 128/4858/23 від 26 червня 2025 року та квитанцію до прибуткового касового ордера від 16 квітня 2025 року на суму 5 000 грн (а. с. 137 – 140, т.3). Отже, всього витрати позивача на правничу допомогу в ході розгляду справи складають 25 000 грн, а надані ним докази на їх підтвердження є належними та допустимими.
При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача ОСОБА_7 , апеляційний суд бере до уваги правові висновки, висловлені Верховним Судом у постановах від 20.05.2020 у справі № 240/3888/19 та від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18 про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору. Ураховуються такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо, які застосовуються за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів і обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Позивач ОСОБА_1 заперечував проти витрат на правничу допомогу відповідача, про що подавав до суду першої інстанції відповідну заяву (а. с. 17 – 19, т.3) та в судовому засіданні апеляційного суду, в тому числі через їх не співмірність.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд виснує, що для цілей розподілу понесених судових витрат слід зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які поніс відповідач ОСОБА_2 до 18 000 грн (15 000 грн за правничу допомогу в суді першої інстанції та 3 000 грн в суді апеляційної інстанції). Отже, з урахуванням принципу пропорційності та того, що позивачеві відмовлено в задоволенні однієї з трьох заявлених ним вимог, з позивача на користь відповідача слід стягнути шість тисяч гривень витрат на правничу допомогу (18 000 : 3).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 376, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Киришовим Олександром Валерійовичем, та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Яворським Сергієм Сергійовичем, задовольнити. 
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 квітня 2025 року та додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати недійсними електронні торги з продажу арештованого майна: земельної ділянки з кадастровим номером 0520655900:02:009:0829, площею 0,1500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , проведені Державним підприємством «СЕТАМ», які відбулися 11 листопада 2020 року, реєстраційний номер лота: 449495, ціна продажу: 227 367,00 грн, переможець: ОСОБА_2 , результати яких оформлені протоколом № 510917 від 11 листопада 2020 року.
Скасувати державну реєстрацію права власності, номер запису 39423770, дата державної реєстрації права власності 27 листопада 2020 року, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на земельну ділянку з кадастровим номером 0520655900:02:009:0829, площею 0,1500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про визнання недійсним Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 27 листопада 2020 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Дробахою В.О. на ім`я ОСОБА_2 , яке зареєстроване в реєстрі за № 995.
Стягнути з ОСОБА_1 4 294,60 (чотири тисячі двісті дев`яносто чотири гривні 60 к.) гривень судового збору на користь держави.
Стягнути з ОСОБА_2 , приватного виконавця Турського Олександра Віталійовича, Державного підприємства «СЕТАМ» на користь ОСОБА_1 з кожного по 1 789,40 (одній тисячі сімсот вісімдесят дев`ять гривень 40 к.) гривень понесених ним судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 000 (шість тисяч) гривень понесених витрат на правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 .
Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 .
Відповідач Приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський Олександр Віталійович, РНОКПП НОМЕР_5 , м. Вінниця, вул. Героїв Крут, 4-В, прим. 47.
Відповідач Державне підприємство «СЕТАМ», код ЄДРПОУ 39958500, м. Київ, вул. Стрілецька, 4-6.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 
ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 ;
Товариство з обмеженою відповідальністю ФК «Єврокредит», м. Київ, вул. Саксаганського, 120, офіс 17;
Приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Дробаха Віктор Олексійович (м. Вінниця, вул. Митрополита Петра Могили, 10/2).

Повне судове рішення складено 10 липня 2025 року.

Головуюча                                                                                         Т. М. Шемета

Судді:                                                                                                 О. В. Ковальчук

                                                                                                                 Т. Б. Сало