ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 серпня 2025  року
м. Київ
справа № 953/6587/22
провадження № 51-430 км 25        
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                                  ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3           
 
за участю:
секретаря судового засідання                    ОСОБА_4 , 
прокурора                                                        ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора,яка брала участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції,  на ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022221130001990,  за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,   раніше  не   судимого, 
у вчиненні кримінального  правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.186 КК України. 
Зміст оскарженого  судового  рішення  і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Київського районного суду міста Харкова від 06 червня 2024 року                      ОСОБА_6    засуджено за ч. 1 ст.355 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. 
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання  з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки,  передбачені ст.76 цього Кодексу.   
На підставі ст. 72 КК України зараховано у строк покарання період попереднього ув`язнення з 24 по 30 вересня 2022 року, у співвідношенні одному дню позбавлення волі відповідає два дні  обмеження волі. 
Запобіжний захід у виді застави залишено до набрання вироком законної сили.   
Вирішено питання щодо речових доказів,  процесуальних витрат у провадженні та скасовано арешт на майно.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.    
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за                          ч. 4 ст.186 КК України, однак суд із цим не погодився та перекваліфікував їх                                    на ч.1 ст.355 КК України, за якою й  засудив.  
Вироком суду встановлено, що 23 вересня 2022 року з 21:00 до 22:00  (більш точний час не встановлено) ОСОБА_6   перебував по вул. Шишківська, 20 у  м. Харкові,   де також знаходився ОСОБА_7 . В ході  розмови з останнім у   ОСОБА_6 виник умисел на примушування ОСОБА_7 до виконання цивільно-правового зобов`язання, у наявності якого обвинувачений був впевнений, та яке виникло між його товаришем ОСОБА_8 і  ОСОБА_7 у вигляді угоди про повернення ОСОБА_8 грошей  в сумі  1500 грн. 
Реалізуючи злочинний умисел, направлений на примушування до виконання грошового зобов`язання, ОСОБА_6 , під приводом огляду інформації з телефону, забрав з рук потерпілого ОСОБА_7 належний останньому мобільний телефон  «Iphone-XR», вартістю 12749,40 грн, погрожуючи при цьому розбити зазначений телефон, який в подальшому передав ОСОБА_8 , з метою примусити потерпілого повернути борг в обмін на телефон. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У  касаційній скарзі сторона обвинувачення просить скасувати ухвалу апеляційного суду  щодо  ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що апеляційний суд дійшов хибного висновку про те, що  місцевий суд вірно перекваліфікував дії винного з ч.4 ст.186 КК України на ч.1 ст. 355 КК України, оскільки належним чином не врахував всі обставини справи, зокрема, те, що між потерпілим та засудженим не існувало цивільно-правових зобов`язань. Також  не доведено наявність цивільно-правових зобов`язань між потерпілим та  свідком  ОСОБА_8 .
На переконання прокурора, ОСОБА_6 мав умисел на незаконне заволодіння майном потерпілого.   
Внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність засудженому призначено покарання, яке є явно несправедливим через м`якість.    
Крім того, апеляційний суд всупереч норм ст. 404 КПК України необґрунтовано відмовив у  клопотанні прокурора про  повторний допит свідків та потерпілого. 
Посилається на невідповідність оскаржуваної ухвали  вимогам  ст. 419 КПК України. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5  у судовому засіданні вимоги касаційної скарги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. 
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Мотиви Суду    
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні   і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності, обґрунтованості й вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно,  повинна відповідати  вимогам ст. 370 КПК України.
Крім того, відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тобто, суд апеляційної інстанції має перевірити й проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними в справі матеріалами та дати на них вичерпну відповідь у своєму рішенні, пославшись на відповідну норму права. 
Зазначених вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд не дотримався. 
Як убачається з апеляційної скарги, прокурор заперечував правильність  юридичної оцінки дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 355 КК України. Вказував, що при вчиненні цього кримінального правопорушення винний не посягає  на чуже майно, а лише примушує потерпілого виконати свій юридичний обов`язок, який випливає з цивільно-правових зобов`язань. 
Разом із тим, апеляційний суд належним чином не перевірив  доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, а  формально вказав, що місцевий суд вірно перекваліфікував дії ОСОБА_6 з ч.4 ст.186 КК України на ч.1 ст. 355 КК України.
Однак такий  висновок апеляційного суду  є передчасним тому, що зроблений без належного з`ясування всіх обставин, за яких засуджений вчинив дії щодо потерпілого.     
Вироком суду встановлено, що   ОСОБА_6 , реалізуючи умисел, направлений на примушування  до виконання грошового зобов`язання в сумі 1500 грн перед  його товаришем ОСОБА_8 ,  під приводом огляду інформації з телефону,  забрав з рук ОСОБА_7 належний останньому мобільний телефон «Iphone-XR», вартістю                    12 749,40 грн, погрожуючи при цьому потерпілому розбити телефон,  який  в подальшому  передав ОСОБА_8 , з метою примусити потерпілого повернути борг в обмін на телефон. 
Такі дії засудженого суди кваліфікували за ч.1 ст.355 КК України,  як примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, тобто вимога виконати угоду з погрозою знищення майна потерпілого за відсутності ознак вимагання. 
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 355 КК України, виражається у примушуванні до виконання або невиконання цивільно-правових зобов`язань (договір, правочин або інше цивільно-правове зобов'язання). 
Відповідальність за ст. 355 КК України може наставати лише тоді, коли особу примушують до виконання (не виконання) існуючого зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством. 
Примушування -  це вимога, пов`язана із погрозою насильства щодо потерпілого або його близьких родичів або із погрозою пошкодження або знищення їх майна, за відсутності ознак вимагання. Така вимога має бути конкретною та чітко визначеною.  
Отже, зміст примушування складають дві взаємопов`язані дії: (1) вимога виконати чи не виконати договір, угоду чи інше цивільно-правове зобов'язання та  (2) погроза застосувати насильство, пошкодити чи знищити майно.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що відмежовуючи кримінальне правопорушення, передбачене ст.355 КК України, від інших злочинів, слід виходити з того, що при вчиненні примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань винний не посягає на чуже майно, право на нього, не вимагає від потерпілого вчинення інших дій майнового характеру, які останній не зобов`язаний вчиняти. Він примушує потерпілого виконати свій юридичний обов`язок, який випливає з цивільно-правових зобов`язань. При вчиненні цього злочину посягання на власність відсутнє, більше того, винний шляхом примушування може прагнути поновити порушені з вини потерпілого відносини власності. Таким чином, вимога при вчиненні злочину, передбаченого ст. 355 КК України, може мати правомірний характер (до прикладу, постанови ККС ВС у справах №51-157 км 21;   № 51-8001 км 18). 
Погодившись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд акцентував свою увагу на  існуванні між потерпілим ОСОБА_7   та свідком    ОСОБА_8 цивільно-правових зобов`язань, у наявності яких був впевнений засуджений.    
У той же час, апеляційний суд не врахував, що  за змістом  диспозиції ч.1 ст.355 КК України примушування складають дві взаємопов`язані  дії, зокрема, вимога виконати цивільно-правове зобов'язання та погроза пошкодити чи знищити майно. Однак, суд апеляційної інстанції не перевірив цих фактів та не дав їм оцінки,  у контексті того, чи вчиняв засуджений ці  взаємопов`язані дії. 
Крім того, суд апеляційної інстанції проігнорував те, що ст.355 КК України не передбачає такого способу вчинення злочину як вилучення чужого майна, задля спонукання потерпілого виконати цивільно-правове зобов`язання.
Натомість судами чітко встановлено, що ОСОБА_6 з метою примусити                    ОСОБА_7   повернути борг третій особі забрав з рук потерпілого  належний  йому  мобільний телефон, тобто вчинив активні дії щодо вилучення майна,  вартість якого  майже в десять разів перевищує розмір  зобов`язання.    
Отже, між встановленими судами  фактичними обставинами та їх юридичною оцінкою існують суперечності, що є неприпустимим в судовому рішенні.
Про ці всі обставини йшлося в апеляційній скарзі прокурора, однак апеляційний суд залишив їх поза увагою, всупереч вимог ст.419 КПК України поверхнево розглянув доводи сторони обвинувачення та не навів в ухвалі правових підстав, з яких визнав їх необґрунтованими.
Слід зауважити, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПКУкраїни), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й  оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених  ст. 404 КПК України. 
У контексті викладеного суд касаційної інстанції вважає слушними касаційні доводи прокурора про те, що апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 здійснювався формально, без належної перевірки доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, як того вимагає ст.419 КПК України,  а тому ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою й вмотивованою, узв`язку з чим, вона підлягає скасуванню на підставі п.1 ч.1 ст. 438 КПК  України з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Водночас такі порушення перешкоджають суду касаційної інстанції дійти безспірного висновку про правильність чи неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, тому це має вирішити апеляційний суд за наслідками нового розгляду. 
Що стосується доводів прокурора про м`якість покарання, призначеного засудженому,  то з огляду на  підстави з яких судове рішення скасовується, суд касаційної інстанції позбавлений можливості висловитися щодо них. Втім, це питання теж  буде  предметом оцінки суду апеляційної інстанції.      
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора,  й за результатами здійснення апеляційного провадження ухвалити рішення, яке відповідатиме вимогам ст. 370 КПК України. 
З цих підстав та, керуючись статтями 433, 434, 436,  438, 442 КПК України,  Суд ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково. 
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року щодо                                   ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                ОСОБА_3