ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 липня 2025 року 
м. Київ

справа № 463/4373/23
провадження № 61-13613св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи»,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» на постанову Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи»(далі - КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи») про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що з 01 червня 1991 року ОСОБА_1 працювала на посаді лікаря-стоматолога-терапевта у КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» (колишня назва - Львівський обласний госпіталь інвалідів вітчизняної війни і репресованих), про що є запис у трудовій книжці. Наказом від 03 травня 2023 року № 62-к позивача звільнено з посади лікаря-стоматолога-терапевта з 05 травня 2023 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв?язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Наказ про виконання заходів з оптимізації госпіталю (про скорочення чисельності та штату працівників) № 109 був виданий 27 лютого 2023 року. На момент звільнення позивач була головою первинної профспілкової організації профспілки «Воля» госпіталю. Відповідач знав про це, оскільки ще у 2019 року звертався до вищестоящого профспілкового органу - Комітету Профспілки «Воля», з поданнями про отримання згоди на розірвання трудового договору з позивачем, однак отримав відмову. Відповідач звернувся з поданням від 15 березня 2023 року № 288 до вищестоящого профспілкового органу - Комітету Профспілки «Воля», про надання згоди на звільнення позивача у зв`язку зі скороченням посади лікаря-стоматолога-терапевта. Комітет профспілки «Воля» отримав це подання 22 березня 2023 року та відмовив у наданні згоди на таке звільнення, про що відповідача було повідомлено листом від 03 квітня 2023 року № 012. Позивач зазначала, що відповідач порушив процедуру її звільнення, а відтак вважає таке звільнення незаконним.
Позивач просила:
визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення № 62-к від 03 травня 2023 року;
поновити ОСОБА_1 на роботі у КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» з дати звільнення на посаді лікаря- стоматолога-терапевта;
стягнути з КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2023 року у складі судді Нора Н. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 15 000,00 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що:
відповідно до наказу № 62-к від 03 травня 2023 року зміни в організації виробництва і праці КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» мали місце у формі скорочення чисельності і штату працівників госпіталю. Суд не оцінює правомірності (неправомірності) таких змін, а також не входить в обговорення питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників, оскільки це знаходиться поза межами компетенції суду (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справа № 756/5243/17 (провадження № 61-47646св18);
стверджуючи про незаконність свого звільнення позивач покликалась на те, що відповідачем було порушено порядок вивільнення працівника, а саме: не запропоновано позивачу іншої наявної та вакантної на момент її звільнення посади, яка відповідала б її спеціальності та кваліфікації; звільнення позивача відбулось без згоди первинної профспілкової організації КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи», членом якої на момент звільнення була позивач;
разом з тим, суд встановив, що факт вчасного отримання попередження від 02 березня 2023 року про наступне вивільнення, позивачем не оспорювався, як зазначив в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 було запропоновано переведення на будь-яку посаду з числа вакантних у госпіталі, однак позивач не погодилась на переведення на жодну з наявних вакантних посад. Вказане свідчить про те, що відповідачем було виконано обов`язок щодо повідомлення позивача про наявність усіх вакантних посад, які можуть бути запропоновані позивачу з урахуванням її спеціальності та кваліфікації, на момент звільнення позивача;
щодо покликання позивача на те, що її звільнення відбулось без згоди первинної профспілкової організації КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи», суд вказав, що доказів, підтверджуючих, що на момент звільнення ОСОБА_1 була головою первинної профспілкової організації госпіталю, позивач суду не надала. А тому, оскільки позивачем не надано суду документів про легалізацію профспілкової організації «Воля» чи її статуту, виходячи з того, що позивач не належить до категорії працівників, обраних до профспілкових органів, відповідач правомірно та за наявності для цього законних підстав не звертався за згодою на звільнення працівника до профспілкової організації госпіталю у зв`язку із скороченням посади, яку він обіймав;
оскільки звільнення позивача здійснено за наявності для цього передбаченої законодавством правової підстави та з дотримання передбаченої процедури, то суд вважав, що відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2023 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до КНП Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» № 62-к від 03 травня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-стоматолога-терапевта КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи». 
Стягнено з КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 320 000,08 грн. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» звернулось з поданням від 15 березня 2023 року до профспілки «Воля» щодо погодження звільнення ОСОБА_1 . Згідно з відповіддю профспілки «Воля» від 03 квітня 2023 року Комітет профспілки «Воля» не надав згоду на розірвання трудового договору з головою первинної профспілкової організації профспілки «Воля» КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи», лікарем-стоматологом-терапевтом ОСОБА_1 згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Колегія суддів вважала обґрунтованою відмову у наданні згоди на звільнення позивача;
перебування позивача на посаді голови первинної профспілкової організації та легалізація такої профспілкової організації підтверджується поданими представником позивача документами, що визнала і представник відповідача в суді апеляційної інстанції;
зважаючи на те, що попереднє одержання згоди профспілкової організації для звільнення ОСОБА_1 було обов`язковим, оскільки така на час звільнення перебувала на посаді голови первинної профспілкової організації КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» профспілки «Воля», наказ про звільнення слід вважати таким, що виданий з порушенням вимог закону та прав та законних інтересів позивача, а тому він підлягає скасуванню з поновленням позивача на посаді лікаря-стоматолога-терапевта КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи»;
оскільки звільнення позивача було незаконним, суд стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 травня 2023 року і по день постановлення рішення в розмірі 320 000,16 грн, виходячи з розрахунку, зробленого на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У жовтні 2024 року КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року скасувати, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2023 року залишити в силі, вирішити питання про розподіл судових витрат. 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції застосував статтю 43 КЗпП України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду по справі № 174/557/16-ц від 18 вересня 2019 року, відповідно до якого суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника;
апеляційний суд залишив поза увагою, що відмова профспілкової організації «Воля» у наданні згоди на звільнення позивача була мотивована тим, що позивач має великий досвід і практику в медичній роботі, який вона могла б застосувати у роботі на іншій ділянці, не обов`язково в стоматології за умови перекваліфікації (перенавчання). Проте, відповідач зазначає, що від ОСОБА_1 ніколи не надходило заяв про бажання пройти перекваліфікацію (перенавчання). Якщо б такі заяви були, вони б були розглянуті по суті і загалом, ймовірно, були б задоволені. Крім того, роботодавцем було запропоновано перелік вакантних посад, які б позивач могла виконувати в межах своєї кваліфікації та спеціальності, однак на жодну з них ОСОБА_1 не погодилась. З огляду на викладене, відповідач зауважує, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору не є аргументованим та не містить посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав;
суд апеляційної інстанції не врахував, що позивачем не надано суду документів про легалізацію профспілкової організації «Воля» чи її статуту. Виходячи з того, що позивач не надав суду доказів того, що належить до категорії працівників, обраних до профспілкових органів, відповідач правомірно та за наявності для цього законних підстав звільнив її у зв`язку із скороченням. Аналогічний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 377/385/22. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні клопотання КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» про зупинення дії постанови Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року відмовлено.
У жовтні 2024 року матеріали цивільної справи № 463/4373/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 17 жовтня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 174/557/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 127/27392/19, від 27 липня 2023 року у справі № 243/10624/21, від 06 грудня 2023 року у справі № 377/385/22 та у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс 15 та від 30 вересня 2020 року).
Фактичні обставини
Суди встановили, що 01червня 1991 року згідно з наказом № 59 ОСОБА_1 прийнято на роботу у Львівський обласний госпіталь для інвалідів Великої Вітчизняної війни на посаду лікаря стоматолога-терапевта.
Львівський обласний госпіталь для Інвалідів Великої Вітчизняної війни в 1991 році перейменований на Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих.
В 1999 році Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих перейменовано на Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих ім. Ю. Липи.
В 2009 році Львівський обласний госпіталь інвалідів війни та репресованих ім. Ю. Липи перейменовано в Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь інвалідів війн та репресованих ім. Ю. Липи».
Відповідно до попередження від 02 березня 2023 року ОСОБА_1 попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади відповідно до статті 49-2 КЗпП України та пункту 1 статті40 КЗпП України, з 05 травня 2023 року.
Наказом № 62-к від 03 травня 2023 року «Про звільнення» вирішено звільнити ОСОБА_1 - лікаря стоматолога-терапевта консультативної поліклініки 05 травня 2023 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Підстава: наказ КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» «Про виконання заходів з організації стаціонарної медичної допомоги КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» № 109 від 27 лютого 2023 року; попередження від 02 березня 2023 року № 232 про звільнення.
Відповідно до копії довідки профспілки «Воля» № 027 від 07 червня 2024 року з 21 серпня 2004 року та на момент звільнення ОСОБА_1 перебувала на посаді голови первинної профспілкової організації КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» профспілки «Воля».
КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» звернулось з поданням від 15 березня 2023 року до профспілки «Воля» щодо погодження звільнення ОСОБА_1 .
Відповідно до відповіді профспілки «Воля» від 03 квітня 2023 року № 012 на подання КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» від 15 березня 2023 року № 988 комітет профспілки «Воля» не надав згоду на розірвання трудового договору з головою первинної профспілкової організації профспілки «Воля» КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи», лікарем-стоматологом-терапевтом ОСОБА_1 згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.
При мотивуванні відмови у наданні згоди на звільнення позивача профспілкою вказано, що « ОСОБА_1 має великий досвід і практику в медичній роботі. І вона могла б застосувати цей досвід і навички у роботі на іншій ділянці, не обов`язково в стоматології, в очолюваному Вами підприємстві за умови перекваліфікації (перенавчання). Однак адміністрація КНП «Львівський обласний госпіталь інвалідів війн та репресованих ім. Ю. Липи» не надала їй такого шансу. Крім того, звільнення медичних працівників у війни та воєнного стану суперечить концепції Міністерства охорони здоров`я України про збереження кадрового потенціалу медичних працівників».
Перебування позивача на посаді голови первинної профспілкової організації та легалізація такої профспілкової організації підтверджується поданими представником позивача документами, а саме копією довідки профспілки «Воля» № 027 від 07 червня 2024 року, копією витягів з протоколу від 21 серпня 2024 року, копією повного тексту протоколу від 21 серпня 2004 року, копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22 березня 2019 року.
Позиція Верховного Суду
Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (стаття 49-2 КЗпП України, тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).
У відповідності до частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).
Відповідно до частин другої, третьої статті 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).
Тлумачення частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та частини третьої статті 252 КЗпП України свідчать, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок). 
Норма статті 252 КЗпП України пов`язує можливість звільнення працівника - члена виборного профспілкового органу з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої згоди на таке виборного органу, членом якого є вивільнюваний працівник. Проте обговорення правомірності такого обґрунтування лежить поза межами компетенції власника або уповноваженого ним органу, а також суду.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-319а13.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 звернулась з позовом до КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи», в якому, серед іншого просила визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі. В обґрунтування позову вказала, що на момент звільнення позивач була головою первинної профспілкової організації профспілки «Воля» госпіталю. Відповідач звернувся з поданням до вищестоящого профспілкового органу - Комітету Профспілки «Воля» про надання згоди на звільнення позивача у зв`язку зі скороченням посади лікаря-стоматолога-терапевта, проте отримав відмову у наданні згоди на таке звільнення. В додаткових поясненнях позивач також вказувала на не виконання відповідачем вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України;
            суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, пославшись на недоведеність позивачем порушення відповідачем вимог законодавства про працю, а також не надання позивачем доказів, що вона була головою первинної профспілкової організації госпіталю;
при задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі апеляційний суд вказав, що  ОСОБА_1 перебувалана посаді голови первинної профспілкової організації КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» профспілки «Воля», вказана профспілка діяла на підприємстві відповідача. Проте, наказом № 62-к від 03 травня 2023 року «Про звільнення» вирішено звільнити ОСОБА_1 - лікаря стоматолога-терапевта консультативної поліклініки 05 травня 2023 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за наявності відмови Вищого виборного органу - Комітету профспілки «Воля» на розірвання трудового договору з позивачем; 
колегія суддів зауважує, що норма статті 252 КЗпП України пов`язує можливість звільнення працівника - члена виборного профспілкового органу, з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої згоди на таке виборного органу, членом якого є вивільнюваний працівник. Проте обговорення правомірності такого обґрунтування лежить поза межами компетенції власника або уповноваженого ним органу, а також суду;
з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря-стоматолога-терапевта КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи», а доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими та зводяться до власного тлумачення відповідачем норм права;
разом з тим, оскільки суд апеляційної інстанції, поновивши позивача на роботі, не вказав дату її поновлення на роботі, якою є наступна дата після звільнення - 06 травня 2023 року, тому постанову апеляційного суду в частині поновлення на роботі слід змінити, доповнивши абзац четвертий її резолютивної частини словами «з 06 травня 2023 року».
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду по справі № 174/557/16-ц від 18 вересня 2019 року, оскільки цей висновок зроблений за інших фактичних обставин.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).
Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зазначено: «середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату».
У справі, що переглядається:
            суд апеляційної інстанції поновивши позивача на роботі вказав, що з відповідача відповідно до статті 235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, з чим погоджується колегія суддів касаційного суду;
            проте, при визначенні періоду вимушеного прогулу, апеляційний суд: не врахував, що відповідно до наказу про звільнення № 62-к від 03 травня 2023 року  ОСОБА_1 було звільнено з посади лікаря стоматолога-терапевта консультативної поліклініки 05 травня 2023 року, розрахунок компенсації за невикористану відпустку проведено, в тому числі за період роботи з 03 червня 2022 року по 05 травня 2023 року, тобто саме 05 травня 2023 року був останнім днем роботи позивача; 
залишив поза увагою, що середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується з дати поновлення на роботі, якою є 06 травня 2023 року, помилково початком періоду вимушеного прогулу вказав дату винесення наказу про звільнення;
разом з тим, оскільки наявна в матеріалах справи довідка КНП «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» до доходи ОСОБА_1 (а. с. 56), яку апеляційний суд взяв за основу при розрахунку середньоденної заробітної плати, не містить кількість відпрацьованих робочих днів, у Верховного Суду відсутня можливість ухвалити нове рішення у справі по суті позовних вимог в цій частині, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати нові обставини у справі, досліджувати докази, які не досліджувалися судами попередніх інстанцій (стаття 400 ЦПК України).
Таким чином, постанову суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору слід скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду частково ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином:
касаційну скаргу слід задовольнити частково;
постанову апеляційного судув частині позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування залишити без змін;
постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про поновлення на роботі змінити, доповнивши абзац четвертий резолютивної частини словами «з 06 травня 2023 року»;
постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження  № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2024 рокув частині позовних вимог  ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи»про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення залишити без змін.
Постанову Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2024 рокув частині позовних вимог  ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи»про поновлення на роботі змінити, доповнити абзац четвертий її резолютивної частини словами «з 06 травня 2023 року».
Постанову Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім. Ю. Липи» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року в скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                   В. І. Крат
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко