ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 196/1464/19
провадження № 61-18241св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
 
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Фермерське господарство «Гружинскаса»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, державний реєстратор Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Савран Наталія Василівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Гружинскаса», в інтересах якого діє Салтисюк Юрій Валерійович, на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року у складі судді Костюкова Д. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року у складі колегії суддів Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Максюти Ж. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Фермерського господарства «Гружинскаса» (далі - ФГ «Гружинскаса»), треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі -                              ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області), державний реєстратор Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - державний реєстратор) Савран Н. В., про визнання договору недійсним.
 
Позов мотивовано тим, що 18 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) строком на 49 років.
 
Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб зареєстровано у відділі Держкомзему у Царичанському районі та вчинено запис              від 21 листопада 2012 року за № 122560004002101, про що наявна відповідна відмітка в договорі. Факт реєстрації договору також підтверджується листом в.о. начальника відділу у Царичанському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області  від 17 травня 2019 року за №197/418-19-0.36.
 
Відповідно до розписки від 12 квітня 2011 року ОСОБА_3 позичила 
у ОСОБА_1 15 000,00 грн у рахунок оплати за оренду земельної ділянки протягом  10 років. Таким чином, власник земельної ділянки ОСОБА_3 підтвердила свій намір передати в користування ОСОБА_1 зазначену земельну ділянку.
 
Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла її дочка ОСОБА_2 , яка відповідно до розписки від 17 березня 2019 року отримала грошові кошти в сумі 19 200,00 грн у рахунок оплати за оренду земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, від голови СФГ «Вікторія» ОСОБА_1 в присутності свого батька ОСОБА_4 . Цією розпискою відповідачка ОСОБА_2 підтвердила свій намір як спадкоємця надалі отримувати грошові кошти від позивачки за надання в користування земельної ділянки та не заперечувала проти цього.
 
Зазначала, що з 2012 року до 2019 року користувалася зазначеною земельною ділянкою. Наприкінці квітня 2019 року відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що земельна ділянка, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, перебуває в оренді у ФГ «Гружинскаса» згідно з договором оренди земельної ділянки від 17 квітня 2019 року.
 
Наголошувала, що хоч вона, ОСОБА_1 , не є стороною спірного договору оренди, однак, будучи орендарем цієї ж земельної ділянки, має право на оспорювання цього договору, оскільки спірний договір оренди порушує її право користування земельною ділянкою.
Беручи до уваги те, що відповідачка ОСОБА_2 не повідомила відповідача 
«ФГ «Гружинскаса» про існування договору емфітевзису земельної ділянки, а державний реєстратор не перевірила у повному обсязі існування обтяжень на земельну ділянку, ФГ «Гружинскаса» є неналежним орендарем зазначеної земельної ділянки.
 
Звертала увагу, що передання в оренду орендованої земельної ділянки можливе лише на умовах суборенди. Уклавши договір оренди земельної ділянки, якою вона користується на праві оренди, відповідачі порушили її права як орендаря.
 
Враховуючи, що спірний договір оренди землі від 17 квітня 2019 року укладено до закінчення дії договору емфітевзису від 18 квітня 2012 року, укладеного між позивачкою та ОСОБА_2 , при цьому одна й та ж сама ділянка не може бути об`єктом оренди двох договорів оренди землі, укладених з різними орендарями, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: 
- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 17 квітня 2019 року, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, площею 5,52 га, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Гружинскаса»;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний
№ 46642315 від 25 квітня 2019 року, державного реєстратора Савран Н. В., визначивши за позивачкою речове право оренди (емфітевзису) на земельну ділянку загальною площею 5,520 га, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, до 18 квітня 2061 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
 
Царичанський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 26 травня                 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду
від 15 листопада 2023 року, позов ОСОБА_1 задовольнив.
 
Визнав недійсним договір оренди земельної ділянки від 17 квітня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Гружинскаса», щодо земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, площею 5,52 га.
 
Скасував рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний 
від 25 квітня 2019 року № 46642315, державного реєстратора Савран Н. В. щодо реєстрації права оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205.
 
Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 500,00 грн. Стягнув із ФГ «Гружинскаса» на користь ОСОБА_1 витрати з сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. Стягнув із ФГ «Гружинскаса» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 500,00 грн.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що договір про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18 квітня 2012 року був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у порядку, передбаченому на час такого укладення, та фактично виконувався його сторонами, не визнаний недійсним у судовому порядку та не втратив чинності іншим шляхом, а укладення спірного договору оренди земельної ділянки від 17 квітня 2019 року порушує права позивачки як орендаря земельної ділянки, оскільки оспорюваний правочин укладено у період дії іншого договору про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), строк якого не закінчився, які доведені належними та допустимими доказами.
 
Суд апеляційної інстанції вказав, що подвійна реєстрація права користування земельною ділянкою пов`язана зі зміною процедури державної реєстрації права оренди (договорів оренди) земельних ділянок, яка відбулася 01 січня 2013 року. Так, до 2013 року державна реєстрація договорів оренди земельних ділянок, здійснювалась територіальними органами земельних ресурсів шляхом внесення відомостей до Поземельної книги та записів до Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, які складали Державний реєстр земель. Із 01 січня 2013 року державна реєстрація договорів оренди землі у Державному реєстрі земель не здійснюється, а проводиться державна реєстрація права оренди земельних ділянок у запровадженому у 2013 році Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
При цьому законодавством не було передбачено автоматичного перенесення відомостей про реєстрацію договорів оренди земельних ділянок з Державного реєстру земель до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що призвело до того, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про чинні договори оренди земельних ділянок, права на які виникли до 2013 року.
 
Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав оренди землі, покладена на заявника (орендаря). Тому перед укладенням договору оренди у 2019 році ФГ «Гружинскаса» належало одержати інформацію із органу Держгеокадастру (реорганізоване Державне агентство земельних ресурсів) про існуючі договори оренди орендованої ним земельної ділянки з метою достеменного з`ясування правового статусу земельної ділянки, яку він має намір взяти в оренду.
 
Таким чином, ФГ «Гружинскаса» як заявник під час подання документів для проведення реєстрації спірного договору оренди, так і державний реєстратор, здійснюючи реєстрацію договору оренди від 17 квітня 2019 року, не виконали вимоги чинного законодавства, що призвело до порушення права позивачки як землекористувача земельної ділянки, що була об`єктом реєстрації.
 
Задовольняючи вимоги про скасування рішення державного реєстратора, суди виходили з того, що 12 травня 2022 року Законом України № 2255-IX були внесені зміни до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та абзац третій цієї статті викладено в новій редакції. Згідно із чинною редакцією у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. 
 
Виходячи з наведеного, апеляційний суд погодився з рішенням першої інстанції про можливість ухвалення рішення про скасування рішення державного реєстратора Савран Н. В. про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний № 46642315             від 25 квітня 2019 року, щодо реєстрації права оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
18 грудня 2023 року ФГ «Гружинскаса», в інтересах якого діє Салтисюк Ю. В., засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного судувід 15 листопада 2023 року у цій справі, у якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року  і ухвалити нове рішення про відмову           у задоволенні позову. 
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 140/960/15-ц, від 15 березня 2018 року у справі № 136/2211/15-ц, від 10 травня 2018 року № 904/5316/16, 
від 29 грудня 2022 року у справі № 383/964/21-ц, та постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Вказує, що суди дійшли помилкових висновків щодо державної реєстрації договору оренди спірної земельної ділянки, укладеного 18 квітня 2012 року.
 
Зазначає, що відповідь відділу у Царичанському районі ГУ Держгеокадастру 
у Дніпропетровській області від 17 травня 2019 року вих. № 197/418-19-036 
щодо державної реєстрації договору про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18 квітня 2012 року є недостовірним та не достатнім доказом у розумінні статей 79, 80 ЦПК України. Під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій ФГ «Гружинскаса» звертало увагу на те, що вказана відповідь надана на особисте звернення                 ОСОБА_1 відділом у Царичанському районі ГУ Держгеокадастру 
у Дніпропетровській області, а не юридичною особою ГУ Держгеокадастру 
у Дніпропетровській області, що свідчить про недостовірність викладеної інформації.
 
Під час розгляду справи ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області повідомило, що договір та будь-які записи про державну реєстрацію договору про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18 квітня 2012 року 
в ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області відсутні та додатково надало копію сторінки з Книги реєстрації договорів оренди, в якій міститься запис 
від 25 липня 2007 року за № 040713500812 про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_3 та ФГ «Гружинскаса». Отже, є помилковими висновки судів про те, що договір оренди земельної ділянки                             від 18 квітня 2012 року набрав чинності, оскільки цей договір не був зареєстрований у встановленому законом порядку.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_6, вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 20 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.
 
11 березня 2024 року на адресу Верховного Суду надійшли витребувані матеріали справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 18 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Предметом договору емфітевзису є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, розташована на території Юр`ївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, площею 5,520 га (рілля), з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, щодо якої власник передає емфітевту право на володіння та право цільового використання (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею (пункт 1.1 договору). 
 
Сторони домовилися про те, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на 49 років, тобто до 18 квітня 2061 року (пункт 3.1 договору). 
 
Пунктом 3.2 договору встановлено, що договір емфітевзису набирає чинності після підписання сторонами. Згідно з пунктом 3.3 договору емфітевт має право приступати до використання земельної ділянки тільки після реєстрації права користування. 
Відповідно до пункту 5.2 договір може бути розірваний: а) за взаємною згодою сторін; б) за рішенням суду у випадках, визначених чинним законодавством України.
 
Спірна земельна ділянку належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП № 039478, зареєстрованого                            24 листопада 2003 року за № 010313500129.
 
Договір містить відмітку про державну реєстрацію у відділі Держкомзему                       у Царичанському районі 21 листопада 2012 року із зазначенням № 122560004002101.
 
Після смерті ОСОБА_3 власником спірної земельної ділянки в порядку спадкування є її дочка ОСОБА_2 
 
17 квітня 2019 року між ОСОБА_2 та ФГ «Гружинскаса» укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,520 га, у тому числі ріллі 5,520 га, кадастровий номер земельної ділянки 1225688200:01:002:0205, на строк 49 років.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер витягу: 164888720, дата формування 25 квітня 2019 року, відомо, що 23 квітня 2019 року державний реєстратор Савран Н. В. зареєструвала право оренди земельної ділянки загальною площею 5,520 га, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, строк дії договору               до 17 квітня 2068 року, орендар ФГ «Гружинскаса», орендодавець ОСОБА_2 .
 
З копії Книги реєстрації договорів оренди вбачається, що 25 липня 2017 року зроблено запис за № 040713500012 про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, площею 5,52 га.
 
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 
№ НВ-1206822842018, дата формування 06 листопада 2018 року, ОСОБА_3 
є власником земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205. 
 
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, становить 216 407,30 грн.
 
Відповідно до записів у Поземельній книзі:
від 21 жовтня 2015 року № 001 - запис про те, що місцем розташування земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200010020205, є Дніпропетровська область, Царичанський район, Юр`ївська сільська рада, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,5200 га, форма власності - приватна;
від 21 жовтня 2015 року № 003 - запис про те, що власником земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200010020205, є ОСОБА_3 ;
від 11 березня 2019 року № 004 - запис про те, що власником земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200010020205, є ОСОБА_2 , суть змін - внесення змін (виправлення помилок);
від 19 квітня 2019 року № 005 - запис про те, що місцем розташування земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200010020205, є Дніпропетровська область, Царичанський район, Юр`ївська сільська рада, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,5200 га, форма власності - приватна, суть змін - виправлення відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки;
від 02 травня 2019 року № 007 - запис про те, що власником земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200010020205, є ОСОБА_2 , суть змін - внесення змін (виправлення помилок);
від 02 травня 2019 року № 008 - запис про виникнення права, земельна ділянка, кадастровий номер 1225688200010020205, розділ 4, орендар -                                   ФГ «Гружинскаса», дата державної реєстрації речового права на нерухоме майно               23 квітня 2019 року.
 
Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що він працював державним кадастровим реєстратором до 2018 року. Підтвердив реєстрацію договору про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки всі реєстраційні записи на цьому договорі зроблені особисто ним, у договорі проставлено його підпис та стоїть проставлений ним номер реєстрації у Журналі про державну реєстрацію договорів, а також печатка установи. Свідок не зміг пояснити суду відсутність у базі Державного земельного кадастру реєстрації договору емфітевзису на земельну ділянку, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, однак вказав, що на той час електронна система була недосконала, у зв`язку з чим багато інформації втрачалося. 
 
Згідно з відповіддю Відділу у Царичанському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 17 травня 2019 року №197/418-19-036 на заяву ОСОБА_1 від 17 травня 2019 року та письмових пояснень третьої особи -                       ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 13 серпня 2020 року, вбачається, що договір емфітевзису на земельну ділянку площею 5,5200 га (кадастровий номер 1225688200:01:002:0205), яка належала ОСОБА_3 зареєстровано 21 листопада 2012 року за № 122560004002101. Відсутність у базі Державного земельного кадастру відповідної реєстрації договору зумовлено тим, що дані не були перенесені до бази Державного земельного кадастру, та зазначено, що
із 01 січня 2013 року реєстрацію договорів оренди проводить реєстраційна служба.
Крім того, суди встановили, що згідно з розпискою від 12 квітня 2011 року 
ОСОБА_3 позичила в ОСОБА_1 15 000,00 грн у рахунок оплати за земельний пай протягом 10 (десяти) років. Відповідно до розписки від 17 березня 2019 року ОСОБА_2 отримала в присутності батька грошові кошти в сумі 19 200,00 грн у рахунок оплати за оренду земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, від голови ФГ «Вікторія» ОСОБА_1
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Стаття 14 Конституції України визначає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
 
Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідні для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Законом України «Про оренду землі».
 
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
 
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян 
і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди (частина четверта статті 124 ЗК України - тут і далі - в редакції від 18 квітня 2012 року).
 
Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
 
Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (стаття 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції від 07 серпня   2012 року). Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону України «Про оренду землі» у вказаній редакції).
 
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина третя статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
 
У цій справі суди встановили, що 18 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та                   ОСОБА_1 укладений договір про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). 
 
Предметом договору є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, розташована на території Юр`ївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, площею 5,520 га (рілля), з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, щодо якої власник передає Емфітевту право на володіння та право цільового використання (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею (пункт 1.1 договору). Згідно пункту 3.1. Договору сторони домовились про те, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється                 на 49 років, тобто до 2061 року. 
 
Договір про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18 квітня 2012 року має відмітку про державну реєстрацію у відділі Держкомзему у Царичанському районі 21 листопада 2012 року із зазначенням № 122560004002101.
 
Після смерті ОСОБА_3 у порядку спадкування власником спірної земельної ділянки є її дочка ОСОБА_2 
 
17 квітня 2019 року між ОСОБА_2 та ФГ «Гружинскаса» укладений договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, загальною площею 5,520 га, у тому числі ріллі 5,520 га, на строк 49 років.
 
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер витягу: 164888720, дата формування 25 квітня 2019 року, 23 квітня 2019 року державним реєстратором Савран Н. В. зареєстровано право оренди земельної ділянки загальною площею 5,520 га, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, строк дії 17 квітня 2068 року, орендар ФГ «Гружинскаса», орендодавець ОСОБА_2 .
 
Суди встановили, на час укладення договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1225688200:01:002:0205, від 17 квітня 2019 року між ОСОБА_2 та                    ФГ «Гружинскаса» був чинний договір цієї ж земельної ділянки, укладений 18 квітня 2012 року між ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , який у встановленому законом порядку не припинено.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, 
які мають значення для вирішення справи.
За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (див. постанови                        від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі               № 587/2135/16-ц, від 2 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц, від 15 січня                 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
 
З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, встановивши, що договір про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 18 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та 
ОСОБА_1 , був зареєстрований у передбаченому на той час законом порядку, 
у встановленому законом порядку не припинений, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання договору оренди земельної ділянки від 17 квітня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «Гружинскаса» недійсним, оскільки спірний договір оренди перешкоджає первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною земельною ділянкою.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі 
№ 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) конкретизувала власний правовий висновок щодо права орендаря за первинним договором оренди земельної ділянки на захист свого права, визначивши, що «якщо під час дії першого договору оренди земельної ділянки був укладений другий договір з іншим орендарем і право останнього зареєстроване, то суд зможе захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати своє право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте таку можливість первинний орендар матиме лише тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди.
 
За відсутності реєстрації права оренди первинного орендаря у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди, укладеним у період дії первинного договору, підлягають задоволенню, якщо на час ухвалення рішення суду первинний орендар матиме чинне право оренди та зможе його зареєструвати».
 
Враховуючи, що договір про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від18 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а після 01 січня 2013 року з незалежних від позивачки причин не зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, колегія суддів погоджується з висновком судів про задоволення позовних вимог у частині скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі за договором оренди.
 
Доводи заявника про те, що суди неповно та необ`єктивно з`ясували всі обставини справи, не дослідили належним чином та не дали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, ухвалили рішення на підставі недостовірних та недостатніх доказів є неспроможними, оскільки вони стосуються переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Колегія суддів не бере до уваги посилання ФГ «Гружинскаса» як на підставу касаційного оскарження судових рішень щодо застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 140/960/15-ц, від 15 березня 2018 року у справі № 136/2211/15-ц, від 10 травня 2018 року № 904/5316/16, від 29 грудня 2022 року у справі № 383/964/21-ц, та постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, щодо набуття чинності договору оренди земельної ділянки. 
Такі доводи є необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У наданих заявником в касаційній скарзі постановах для порівняння, суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, висновки, зроблені Верховних Судом у наданих заявником постановах для порівняння, не суперечать висновкам, викладеним у цій постанові.
 
Інших доводів касаційна скарга не містить.
 
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору 
на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів 
не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх 
відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча  пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»,                                               заява № 49684/99, § 2).
 
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).
 
За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального праває безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої 
та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Фермерського господарства «Гружинскаса», в інтересах якого діє Салтисюк Юрій Валерійович, залишити без задоволення.
 
Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 26 травня         2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 
2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                           В. В. Сердюк                                                                                                           С. О. Карпенко                                                                                                            І. М. Фаловська