Ухвала
    
18 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 369/8385/21
провадження № 61-8138ск25  
 
Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року в складі судді Пінкевич Н. С., та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року (повний текст складено 27 травня 2025 року) в складі колегії суддів: Болотова Є. В., Желепи О. В., Музичко С. Г., в справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Фінансова компанія «Житло-Інвест» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до комунального підприємства «Фінансова компанія «Житло-Інвест» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (ККУП «ФК «Житло-Інвест») про стягнення коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що 22 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ККУП «ФК «Житло-Інвест» укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва. За умовами договору об`єктом інвестування є квартира АДРЕСА_1 . Відповідач зобов`язався ввести будинок в експлуатацію до грудня 2014 року. На виконання свого обов`язку по сплаті коштів, ОСОБА_1 перераховано грошові кошти в розмірі 308 223 грн на поточний рахунок відповідача.
 
Натомість відповідач почав направляти ОСОБА_1 листи щодо перенесення терміну введення в експлуатацію, на що він направляв свої заперечення, оскільки ці строки чітко встановлені договором. Як з`ясувалось згодом, порушення строків пов`язане з невиконання відповідачем як управителем при здійсненні контролю за виконання забудовників зобов`язань, встановлених статтею 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управлінням майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю». Також відповідач не вчинив жодних дій, жодних заходів для введення будинку в експлуатацію, виконання взятих на себе обов`язків.
 
Умовами укладеного між ними договором не передбачено сплати неустойки за порушення відповідачем своїх обов`язків, що суперечить нормам ділового обороту, вимогам розумності та справедливості, Закону України «Про захист прав споживачів».
 
На час подання позову відповідач порушив умови по введенню будинку в експлуатацію на 1 647 днів. На підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 15 229 298,43 грн.
 
ОСОБА_1 просив стягнути з ККУП «ФК «Житло-Інвест» на його користь:
пеню за прострочення виконання договору в розмірі 15 229 298,43 грн;
судові витрати покласти на відповідача.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: 
звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на порушення його прав, як довірителя та учасника ФФБ, внаслідок прострочення терміну виконання будівельних робіт та введення об`єкта будівництва в експлуатацію;
управитель ФФБ (ККУП «ФК «Житло-Інвест») не є особою, яка здійснює будівництво та передачу об`єктів інвестування у власність довірителів, оскільки відповідно до Закону такою особою є забудовник. Згідно з пункту 1.1 Договору про участь в ФФБ, права і обов`язки за яким набув позивач, управитель приймає від довірителя кошти в управління та відповідно до Правил фонду і цього договору для фінансування будівництва з метою у подальшому отримати об`єкт інвестування. Після отримання від довірителя коштів управитель закріплює за довірителем об`єкт інвестування та видає довірителю свідоцтво про участь у фонді (пункт 1.2 Договору про участь у ФФБ). При цьому, як вбачається зі змісту пункту 3.3 Договору про участь у ФФБ, яким визначено обов`язки управителя, на відповідача, як управителя ФФБ, не покладений обов`язок побудувати та ввести в експлуатацію об`єкт будівництва;
таким чином, відповідальність управителя за порушення строків введення об`єкта будівництва в експлуатацію не передбачена ані умовами договору про участь у ФФБ, ані чинним законодавством України, тому суд зробив висновок про відсутність у позивача права на стягнення з відповідача неустойки на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»;
крім того, позивачем не надано жодних доказів та не наведено обґрунтувань порушення відповідачем умов Договору про участь у ФФБ, які б мали наслідком порушення строків спорудження об`єкта будівництва, зокрема: позивачем не доведено, що збільшення строків будівництва стало наслідком неналежного контролю з боку управителя; позивач не надав доказів неналежного виконання управителем своїх зобов`язань щодо контролю за строками прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, зокрема доказів того, що збільшення строків будівництва об`єкта сталося внаслідок дій чи бездіяльності зі сторони відповідача, а також, нездійснення відповідачем контролю за дотриманням забудовником договору; позивачем не зазначено, які саме конкретні дії вчинив управитель ФФБ або яку саме бездіяльність допустив управитель ФФБ, внаслідок чого були порушені строки будівництва та передачі квартири. Тобто позивачем не доведена наявність протиправної поведінки управителя ФФБ та, відповідно, позивачем не доведений причинний зв`язок між діями або бездіяльністю управителя ФФБ та порушенням забудовником строків спорудження об`єкта будівництва та передачі квартири у власність позивача. З наведеного вбачається, що доводи ОСОБА_1 щодо незаконності дій та бездіяльності відповідача не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, тому відсутні підстави для задоволення позову.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року залишив без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначав, що відповідачем порушені терміни щодо введення будинку в експлуатацію на 1 647 дні. На підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 15 229 298,43 грн. Позивач вважає, що строки введення будинку в експлуатацію були перенесені у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх обов`язків як управителя при здійсненні контролю за виконанням забудовником своїх зобов`язань. Позивачем на адресу відповідача направлено лист-вимогу щодо сплати пені, відповіді від КП «Фінансова компанія «Житло-Інвест» не надходило;
судом встановлено, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом об`єкт будівництва до експлуатації не введено. Так, до матеріалів справи долучено копію договору № КНТР-000060/кВ про участь у Фонді фінансування будівництва від 22 жовтня 2014 року. Згідно якого, у пунткі 3.3 сторони обумовили обов`язки відповідача. Дослідивши копію договору, колегією суддів встановлено, що пункт 3.3 договору не містить такого обов`язку відповідача як будівництво та введення в експлуатацію об`єкту будівництва. Предметом договору № КНТР-000060/кВ про участь у Фонді фінансування будівництва від 22 жовтня 2014 року є посередницькі відносини щодо управління грошовими коштами, сплаченими ОСОБА_1 з метою набуття у майбутньому права власності на об`єкт інвестування. 03 березня 2012 року між ККУП «ФК «Житло-Інвест» та ТОВ «Екобуд» та ТОВ «КНБ Будінвест» укладено договір про внесення змін до договору № 52/А-12 від 27 лютого 2008 року про організацію спорудження об`єкту будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 . ТОВ «КНБ Будінвест» як забудовник зобов`язувався перед ККУП «ФК «Житло-Інвест» організувати спорудження об`єкту будівництва з отриманням в управління коштів, своєчасно ввести його в експлуатацію та передати об`єкти інвестування у власність довірителів Фонду фінансування будівництва, в порядку та на умовах, визначених правилами Фондом фінансування будівництва. Відтак, ККУП «ФК «Житло-Інвест», як управитель ФФБ, не є особою, яка здійснює будівництво та передачу об`єктів інвестування у власність довірителів, такою особою є забудовник;
колегія суддів звернула увагу на те, що відповідач не здійснює будівництво спірного об`єкта, оскільки такі функції покладено безпосередньо на забудовника. У визначених договорах обов`язками управителя ФФБ є здійснення управління грошовими коштами довірителя з метою їх використання для фінансування спорудження об`єкта інвестування, та після введення його в експлуатацію - передачі у власність довірителю закріплених за ним об`єктів інвестування. Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 не довів, що несвоєчасне введення об`єкта в експлуатацію сталося внаслідок дій чи бездіяльності відповідача. Матеріали справи не містять доказів неналежного виконання управителем своїх зобов`язань щодо контролю за строками прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва, зокрема доказів того, що збільшення строків будівництва об`єкта сталося внаслідок дій чи бездіяльності зі сторони управителя (відсутність контролю, неналежний контроль за забудовником). Тому колегія суддів погодилася із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав для його задоволення;
доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач не здійснює будівництво спірного об`єкта, такі функції покладено безпосередньо на забудовника. Відтак, не несе відповідальності, зокрема, за порушення термінів введення об`єкта будівництва в експлуатацію, а також термінів його заселення, за передачу довірителю ФФБ у власність об`єкт інвестування. Доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права, колегія суддів оцінює критично, оскільки вони в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження.
 
27 червня 2025 року  ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, у якій просить оскаржені судові рішення скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах (див. пункти 29 - 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65 цс 20), пункти 85.1-85.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)). Тому посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року (повний текст складено 27 травня 2025 року) в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          В. І. Крат