УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28липня 2025 року
м. Київ
справа  № 567/850/24
провадження № 51-1963 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 24 січня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року.
Суть питання та встановлені судом обставини
Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 24 січня 2025 року ОСОБА_5 засуджено до покарання за: ч. 2 ст. 156 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з вихованням дітей та надання освітніх послуг особам до 18 років, а також займатися діяльністю, пов`язаною із зберіганням, розміщенням та розповсюдженням творів, зображень, кіно та відео продукції через мережу «Інтернет» на строк 3 роки; ч. 2 ст. 301 КК України - у виді позбавлення волі на 5 років; ч. 1 ст. 301-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з вихованням дітей та надання освітніх послуг особам до 18 років, а також займатися діяльністю, пов`язаною із зберіганням, розміщенням та розповсюдженням творів, зображень, кіно та відео продукції через мережу «Інтернет» на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з вихованням дітей та надання освітніх послуг особам до 18 років, а також займатися діяльністю, пов`язаною із зберіганням, розміщенням та розповсюдженням творів, зображень, кіно та відео продукції через мережу «Інтернет» на строк 3 роки. 
Відповідно до статей 71, 78 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного ОСОБА_5 за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Острозького районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2023 року, і визначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з вихованням дітей та надання освітніх послуг особам до 18 років, а також займатися діяльністю, пов`язаною із зберіганням, розміщенням та розповсюдженням творів, зображень, кіно та відео продукції через мережу «Інтернет» на строк 3 роки.
Цим же вироком ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 4 ст. 153 КК України та виправдано його.
Ухвалено включити інформацію щодо ОСОБА_5 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
Вирішено питання щодо обчислення строку відбуття покарання, запобіжного заходу,  цивільного позову, процесуальних витрат, речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Захисник ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій не погоджувалася з ухваленими щодо ОСОБА_5 судовими рішеннями та порушувала питання про їх перегляд у касаційному порядку.
Ухвалою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2025 року касаційну скаргу захисника було залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам пунктів 4, 5 ч. 2, ч. 6 ст. 427 КПК України та надано строк для усунення недоліків - десять днів з дня отримання копії ухвали. 
Зокрема, захисник  ОСОБА_4 у касаційній скарзі вказувала на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, як на підставу, передбачену п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України для скасування чи зміни оскаржених судових рішень, однак доводів на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням ст. 412 КПК України не наводила.
Обґрунтування касаційної скарги зводилось до цитування окремих положень законодавства, надання скаржником своєї оцінки доказам, заперечень щодо правильності встановлення фактичних обставин кримінального провадження та неповноти судового розгляду, що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
До того ж адвокат не погоджувалась з кваліфікацією вчинених ОСОБА_5 діянь, разом з тим посилань на неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність касаційна скарга не містила.
Захисник також формально зазначала про несправедливість призначеного засудженому покарання за ч. 1 ст. 301-1 КК України через суворість, однак у чому полягає його явна несправедливість з огляду на положення ст. 414 КПК України не мотивувала.
Не містила касаційна скарга і обґрунтування у чому конкретно полягає незаконність чи необґрунтованість ухвали апеляційного суду з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України.
Сформульовані у касаційній скарзі вимоги не узгоджувалися зі ст. 436 КПК України, якою визначено повноваження касаційного суду за наслідками розгляду касаційної скарги.
Крім того, захисником не було дотримано вимог ч. 6 ст. 427 КПК України, якою  передбачено, що до касаційної скарги додаються її копії з додатками в кількості, необхідній для надіслання сторонам кримінального провадження і учасникам судового провадження. 
Наведені обставини у своїй сукупності перешкодили суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження.
При цьому особа, яка подала касаційну скаргу, повідомлялась про те, що у разі невиконання вимог суду, скаргу їй буде повернуто.
Мотиви Суду
Перевіривши матеріали провадження за касаційною скаргою, суд дійшов висновку, що скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк.
Як убачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулось на адресу Верховного Суду, копію ухвали від 26 травня 2025 року захисник ОСОБА_4 отримала 30 травня 2025 року.
Проте захисником не усунуто недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк. Нової касаційної скарги від неї до Суду не надходило.       
Положеннями ч. 4 ст. 429 КПК України визначено, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому КПК України, у межах строку на касаційне оскарження.
Зважаючи на наведене, керуючись п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно повернути скаржнику. 
З цих підстав Суд постановив:
Повернути захиснику ОСОБА_4 її касаційну скаргу на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 24 січня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 з усіма доданими до неї матеріалами.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                                   ОСОБА_3