Унікальний номер справи 761/32520/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/11471/2025
Головуючий у суді першої інстанції А.М. Анохін
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
 
Постанова
Іменем    України
 
23  липня 2025 року                                                                                                місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А.М., Євграфової Є.П.
 
секретар судового засідання: Комар Л.А.
 
сторони:
позивач                            Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»
відповідач                      ОСОБА_1 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», подану представником Абібулаєвою Тетяною Геннадівною, 
 
та апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року, ухваленеу складі судді А.М. Анохіна в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,
 
в с т а н о в и в :
 
АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим підписав заяву №б/н від 25.06.2021 згідно якої відповідач отримав кредит на картку типу MasterCardWorldElite.
Позивач вказує, що підписаною заявою ОСОБА_1 підтверджується факт повного інформування останнього про умови кредитування в банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовій формі.
Банк зазначає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитним коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому, відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти на погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 13.06.2024 має заборгованість у розмірі 173 758,08 грн, з яких: 139 607,02 грн - заборгованість за тілом кредита; 34 151,06 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року позов  АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.06.2021 в розмірі 139 607,02 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2 422,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», через свого представника Абібулаєву Т.Г. звернувся з апеляційною скаргою.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що в п. 1.3 заяви про приєднання  (яка не є паспортом споживчого кредиту) визначено, що розмір відсоткової ставки по преміальних кредитних коштах становить 36 % річних.
Зауважує, що заява про приєднання з визначенням розміру відсотків, яка підписана клієнтом є належним доказом домовленості сторін щодо платності користування кредитними коштами і відповідно погодженням сторонами розміру такої оплати.
Суд першої інтсанції уваги на дока - з заяву про приєднання не звернув, оцінки йому не надав, хоча він був вирішальний для визначення підстав нарахування відсотків, а відтак і їх стягнення.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що своїми діями, які полягали в ініціюванні платіжних операцій за рахунок не особистих коштів, а за рахунок запозичених в банку кредитних коштів, відповідач фактично акцептував пропозицію банку з кредитування рахунку в обсязі та в межах кредитного ліміту, що свідчить про прийняття та схвалення власними діями факту кредитування рахунку в обсязі, що визначено самим відовідачем вчиняючи саме таку кількість транзакцій і в такому обсязі, в якому він вважав за доцільне використати запозичені кошти. В матеріалах справи наявна виписка по рахунку відповідача, в якій зазначено номер картки і обсяг використаних ним коштів.
Отже, на думку апелянта, суд дійшов хибного висновку про безпідставність нарахування відсотків за договором, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та відовідачем, суд не дослідив та не оцінив докази, наявні в матеріалах справи в частині погодження відсотків за користування кредитними коштами, застосував перелевантну до спірних правовідносин практику Верховного Суду.
Не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що заперечує факт укладення кредитного договору, посилаючись на ту обставину, що він не підписував жоден договір, а також не ознайомлювався з істотними умовами договору, а саме - про нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій за невиконання договору у вигляді пені та штрафу за прострочення чи невиконання зобов`язань по поверненню кредитних коштів.
На думку апелянта, заява про приєднання до умов та правил банківських послуг «ПриватБанку»,  як форма надання кредиту визнана такою, що порушує законодавство.
Зауважує, що АТ КБ «ПриватБанк» не додав до позовної заяви документу, який підтверджує факт видачі відповідачу кредитних коштів. Окрім того, не надано документи, що підтверджують факт отимання відповідачем будь-яких платіжних карток від АТ КБ «ПриватБанк». 
Судом проігноровано клопотання апелянта про розгляд справи за процедурою загального провадження. 
Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17. У якій Верховний Суд роз`яснює про те, що Витяг та Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна Голд», «Картка для виплат» та Витяг з умовами та правил надання банківських послуг розміщені на сайті банку, не визнаються відповідачкою, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. 
ОСОБА_1 також подано відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» . Зазначає, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми. Паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з  якими банк зобов`язаний його ознайомити, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про начтупне тукладення кредитного договру. Ознайомлення з пасопртом кредитного договору, підписання такого пасопорту не означає укладення кредитного договору.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни до умови та правил соживчого кредитування, в будь який час, вигідний для банку. 
За відсутності оформленного, належним чином та у належний спосіб, договору кредиту такий документ як «Виписка», який на думку позивача, підтверджує обставини видачі кредиту, його розмір, а також заборгованість по кредиту, взагалі не має ніякої юридичної сили як доказ, оскільки він виникає на підставі укладеного договору і за своєю природою є наслідком договору, а не самостійним доказом. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» - Абібулаєва Т.Г., яка браза участь у розгляді справи в режимі відео конференції, підтримала подану банком апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав. Проти задовлення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечила. 
Відповідач ОСОБА_1 подану ним апеляційну скаргу підтримав, рішення Шевченківського районного суду від 14.04.2025  в частині задоволених позовни вимог просив скасувати, проти задовлення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» заперечив.   
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» - Абібулаєвої Т.Г., відповідача ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає до задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_1 задовленню не підлягає виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Убачається, що рішення суду першої інстанції позивачем фактично оскаржується в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості за простроченими відсотками, нарахованими за користування кредитними коштами, а відповідачем рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог. 
Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку до наступного.
Задовольняючи частково позовну заяву, суд прийшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 139 607,02 грн заборгованості за тілом кредитом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Разом з тим, суд не знайшов підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 34 151,06 грн, виходячи з наступного.
Суд вважав, що матеріали справи не містять підтверджень, з якими саме умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» ознайомився та погодився відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання, а також, що вказані документи містили умови щодо нарахування відсотків за користування кредитом, які застосовані банком у долученому розрахунку заборгованості.
Відсутність у матеріалах справи підписаних відповідачем пам`ятки клієнта, умов та правил надання банківських послуг, унеможливлює встановлення усіх умов кредитного договору.
Таким чином, на думку суду, вимоги позивача про стягнення з відповідача 34 151,06 грн - заборгованості за простроченими відсотками є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.
З таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.   
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).
За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 25.06.2021 ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відовідно до якої відповідач отримав платіжний інструмент, кредитну картку № НОМЕР_1 , тип картки MasterCardWorldElite. 
ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, унаслідок чого утворилась заборгованість.
У поданій апеляційній скарзі відповідач заперечує факт укладення кредитного договору, посилаючись на те, що він не підписував жодних договорів а також не ознайомлювався з істотними умовами договору. 
Проте, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що в матеріалах справи наявна підписана відповідачем ОСОБА_1 заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг, яка є договором.
Відповідач у встановленому законом порядку наявний договір не оспорив, не визнав його недійсним.
Окрім того, ОСОБА_1 користувався кредитним лімітом, відповідно до виписки по рахунку вчиняв певні операції.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що АТ КБ «ПриватБанк» довело існування між сторонами кредитних правовідносин, тобто підтверджено факт отримання позичальником кредитних коштів.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути з відповідача складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими процентами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на заяву про приєднання до умов та правила надання банківських послуг від 25.06.2021 та паспорт споживчого кредиту від 25.06.2021.
Суд, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками, дійшов висновку, що позивачем на підтвердження позовних вимог не додано доказів, з якими саме умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» ознайомився та погодився відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання, а також, що вказані документи містили умови щодо нарахування відсотків за користування кредитом, які застосовані банком у долученому розрахунку заборгованості.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи наявна підписана відповідачем ОСОБА_1 заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг, в якій також визначені, у тому числі: тип кредиту, сума/ліміт кредиту,строк кредитування,  процентна ставка, відсотків річних тощо). Заява підписана 25 червня 2021 року (а.с.18-39).
Підписавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг, ОСОБА_1 , відповідно до ст.ст. 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Враховуючи зазначені вимоги закону та зважаючи на встановлені обставини, висновок суду про те, що банком не доведено, що при укладенні договору сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, є помилковим.
Так, відповідно п. 1.3 заяви про приєнання визначено, що розмір відсоткої ставки по преміальних кредитних картках (яку отримав відповідач) становить 36 % річних.
В свою чергу розрахунок заборгованост в графі відстова ставка містиь саме значення 36 % на рік, що цілком відповідає розміру відсотків, погоджених сторонами в заяві про приєднання, підписаний власноруч відповідачем. 
На думку колегії суддів заява про приєднання з визначенням розміру відсотків, яка підписана клієнтом є належним доказом домовленості сторін щодо платності користування кредитними коштами і відповідно погодження стронами розміру такої оплати.       
Отже, заборгованість ОСОБА_1 за простроченими відсотками у розмірі 34 151,06 грн підлягає стягненню з відповідача.
Зважаючи на те, що сторони при укладенні договору погодили розмір та порядок нарахування процентної ставки користування кредитними коштами, а також враховуючи, що надані позивачем докази (розрахунок заборгованості, виписка про рух коштів, отримання та користування кредитними коштами) відповідачем всупереч процесуальному обов`язку не спростовані, наявні підстави для висновку про обґрунтованість та доведеність позивачем позовних вимог в частині вимог про стягнення заборгованості за простроченими процентами.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта ОСОБА_1 на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог щодо нарахування заборгованості за простроченими відсотками, оскільки обставини справи № 342/180/17 не є тотожними обставинам даній цивільній справі. Підставою відмови в задоволенні позовних вимог в цивільній справі № 342/180/17 була відсутність інших належних та допустимих доказів на підтвердження заборгованості, оскільки матеріали справи містили лише розрахунок заборгованості та анкету-заяву клієнта, що не містили інформацію про розмір відсотків та підпис позичальника про обізнаність з ними. Проте, в даній цивільній справі наявна заява про приєднання до умов та правил надання послуг, яка підписана відповідачем 25 червня 2021 року, в якій зазначено всі істотні умови договору, зокрема й щодо розміру процентної ставки, та надано виписку по картковому рахунку відповідача, яка підтверджує факт надання послуг з кредитування з розрахунком відсоткової ставки 36 % річних.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови банку у задоволенні позовних вимог, слід вважати таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального права, в цій частині воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк`про стягнення заборгованості за відсотками. Заборгованість за тілом кредиту стягнута з відповідача законно та обгрунтовано, підстав для скасування рішення суду в цій частині, колегія суддів не вбачає.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3 633,60 грн., оскільки суд задовольняє апеляційну скаргу Банку.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», подану представником Абібулаєвою Тетяною Геннадівною, задовольнити.    
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 34 151, 06 грн.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборговаеності за кредитним договором у розмірі 139 607, 02 грн., залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3 633,60  грн.  
 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інсанції.
          
         Повна постанова складена 11 серпня 2025 року.

 
Судді
                                                                                                    Л.Д. Поливач
 
                                                                                                    А.М. Стрижеус
 
                                                                                                    Є.П. Євграфова