ОКРЕМА ДУМКА
судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Лідовця Р. А.
на постанову Верховного Суду від 30 липня 2025 року у справі                             № 757/55832/21-ц (провадження № 61-3028св23)
за позовом Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності договору, визнання відсутнім прав та обов`язків за договором, за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України на постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 30 липня 2025 року у цій справі касаційні скарги Кабінету Міністрів України та акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» задовольнив, постанову Київського апеляційного суду   від 24 січня 2023 року скасував, рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року залишив в силі, виключивши з нього посилання на статті 203, 215, 216 ЦК України.
У цій постанові Верховний Суд сформулюва висновки про те, що цивільним законодавством України не встановлено момент, на який мають існувати підстави нікчемності правочину, що пов`язано із можливістю набрання чинності відповідної імперативної норми закону. 
Крім того, за Верховний Суд уважав, що як телеологічне, так і граматичне тлумачення абзацу дев`ятого частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» дає можливість дійти висновку про право держави після придбання нею акцій неплатоспроможного банку перевірити майновий стан цього банку та звільняє державу від обов`язку виконувати зобов`язання банку перед іншими особами, що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою, і, таким чином, про існування яких державі, як інвестору, не було відомо. При цьому законодавець застосовує формулювання «не обліковувалися», як минулий час дієслова, зробивши акцент не зворотню дію наведеної норми права. 
Виходячи з цього Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки доводам позивача та представника банка, у зв`язку із чим зробив помилкові висновки про те, що недійсність договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № 1005682105 не може бути встановлена статтею 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з огляду на незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Натомість Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову Кабінету Міністрів України, оскільки зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед вкладником за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року                          № 1005682105 не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка на момент набуття 21 грудня 2016 року державою права власності на акції банка, що підтверджується відповідними доказами, наявними в матеріалах справи. Відсутність обліку зобов`язань банка перед вкладником за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня            1995 року № 1005682105 за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка на момент набуття 21 грудня 2016 року державою права власності на акції банка свідчить про нікчемність такого договору.
Тобто, по суті Верховний Суд застосував зворотню дію закону (статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») до правовідносин, які виникли задовго до його прийняття.
З мотивами ухваленої постанови та результатами розгляду справи не можу погодитись з таких підстав.
Вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх укладання. Це саме положення стосується й підстав визнання правочинів недійсними. 
Предметом судового розгляду у цій справі є застосування наслідків недійсності договору про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № 1005682105, тому у даних правовідносинах підлягає застосуванню законодавство, яке було чинним на момент укладення цього договору, тобто ЦК Української РСР 1963 року.
Апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин тільки положення чинного ЦК України 2004 року, тому з урахуванням принципу «суд знає право», Верховному Суду слід було лише уточнити ці висновки суду. 
Відповідно до статті 41 ЦК Української РСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).
Згідно зі статтею 384 ЦК Української РСР 1963 року громадяни можуть зберігати кошти в державних трудових ощадних касах та в інших кредитних установах, розпоряджатися вкладами, одержувати по вкладах доход у вигляді процентів або виграшів, провадити безготівкові розрахунки відповідно до статутів кредитних установ та виданих у встановленому порядку правил. Держава гарантує таємницю вкладів, їх збереження і видачу за першою вимогою вкладника. Порядок розпорядження вкладами, внесеними в державні трудові ощадні каси та в інші кредитні установи, визначається їх статутами і зазначеними у частині першій цієї статті правилами.
Для визнання судом договору недійсним на підставі статті 48 ЦК Української РСР 1963 року необхідно щоб такий договір суперечив вимогам закону в момент його укладення. 
Тобто підстава недійсності має існувати в момент вчинення, а не згодом.
При цьому момент, з якого нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є таким, імперативно встановлений і чинним ЦК України 2004 року, зокрема, частиною першою статті 236 цього Кодексу. 
Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України, на які, серед іншого, посилався й Кабінет Міністрів України у своєму позові, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
Це означає, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення в силу закону. 
Будь-яке подальше внесення змін та доповнень до існуючого цивільного законодавства або прийняття нових актів цивільного законодавства, у тому числі, спеціального, що встановлюють недійсність правочину, не впливатиме на недійсність такого правочину, зміст якого не суперечив нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства на момент йог вчинення. 
Статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Конструкція недійсності договору потрібна для того, щоб не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. 
В основі конструкції недійсності (нікчемності та оспорюваності), як правило, перебуває порушення норм ЦК України чи іншого закону.
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Законом України від 16 липня 2015 року № 629-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку», який набрав чинності 12 серпня 2015 року, доповнено Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» статтею 41-1, яка встановлює особливості виведення неплатоспроможного банка з ринку за участю держави. 
Прийняттям указаного закону законодавець переслідував легітимну мету запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи та вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Згідно з абзацом дев`ятим частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент набуття державою права власності на акції банка 21 грудня 2016 року станом на 19 листопада 2016 року) у разі виявлення зобов`язань банку перед іншими особами, що не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка на момент набуття права власності на акції банку державою, правочини, за якими виникають такі зобов`язання, вважаються нікчемними, а зобов`язання не підлягають виконанню банком.
Аналогічні положення містяться й у частині шістнадцятій статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент звернення до суду з указаним позовом, станом на 05 серпня          2021 року).
Кабінет Міністрів України та АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що на спірні правовідносини поширюється дія статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якою, у тому числі, встановлена недійсність зобов`язань банка, які не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка на момент набуття державою права власності на акції банка, оскільки вони досі тривають.
Водночас, якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.
Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Договір про поточний депозитний вклад № 1005682105 був укладений              06 липня 1995 року, строк дії договору був продовжений до 06 липня            2003 року, що встановлено судами у справі № 2-737/2012. 
Натомість, Закон України від 16 липня 2015 року № 629-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку», який набрав чинності 12 серпня 2015 року, та яким доповнено Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» статтею 41-1, яка встановлює особливості виведення неплатоспроможного банка з ринку за участю держави. 
Указані зміни законодавець вніс задовго після укладення правочину, про застосування наслідків недійсності якого просив позивач, а тому з огляду на незворотність дії законів у часі недійсність цього договору не може бути встановлена на підставі статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог Кабінету Міністрів України.
Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Цей же принцип закріплено у статті 41 Конституції України.
У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справі, яка переглядалася, майном ОСОБА_1 є грошові кошти. Тому він, як власник коштів, покладених на депозитний рахунок, мав легітимні очікування на видачу вкладу на його вимогу, тобто, законні очікування щодо здійснення права власності. 
Зміна власника банка (з приватного на державного) не може бути підставою для невиконання існуючих зобов`язань та судових рішень, які набрали законної сили, та є обов`язковими для виконання усіма особами та органами, у тому числі, й державою.
Відсутність обліку зобов`язань банка перед ОСОБА_1 за договором про поточний депозитний вклад від 06 липня 1995 року № 1005682105 за балансовими та/або позабалансовими рахунками банка не свідчить про нікчемність такого договору. На вказаному апеляційний суд також звернув увагу в своєму рішенні. 
Підсумовуючи наведене, вважаю, що постанова апеляційної інстанцій (за винятком помилкового посилання на норми ЦК України) про відмову в задоволенні позову є правильною і підлягала залишенню без змін по суті, а подану касаційну скаргу належало залишити без задоволення.
 
Суддя                                                                                                         Р. А. Лідовець