ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5751/25 Справа № 202/4800/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –                         Красвітної Т.П., 
суддів:                                 Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря                 Сахарова Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Бєльченко Л.А. від 14 березня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_3 , третя особа – Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про позбавлення  батьківських прав,– 

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з відповідачкою ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з 20.12.2008 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . Позивач зазначив, що з липня 2020 року вони з відповідачкою, як подружжя, не проживають. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2024 року шлюб між ними розірваний. Після припинення подружніх стосунків син залишився проживати з ним за адресою по АДРЕСА_1 . Дитина повністю знаходиться на його утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. На підставі судового наказу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.03.2024 року з відповідачки на його користь на утримання сина ОСОБА_5 стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх доходів ОСОБА_3 . Але і після видання судового наказу відповідачка аліменти не сплачує. Позивач вважає, що відповідачка не виконує батьківських обов`язків по відношенню до сина, не піклується про нього, не цікавиться його життям, не дбає про його духовний розвиток. За час повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ОСОБА_3 жодного разу не зателефонувала сину, не цікавиться його навчанням у школі, не підтримує жодних контактів з дитиною. Тому позивач просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2025 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України. Від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому зазначено, що у представника позивача сталась смерть близького родича. Однак, вказане клопотання належним чином не обґрунтоване та суду не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних вище обставин. Про наявність поважних причин неявки особисто позивача суду не повідомлено, доказів не надано.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 22).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19.06.2009 року, виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 23).
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2024 року у справі №202/2462/24, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 20.12.2008 у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №556. Рішення набрало законної сили (а.с. 74).
Судовим наказом Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 березня 2024 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини від усіх доходів відповідачки (а.с. 36).
Згідно Витягу з інформаційно-аналітичної системи “Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості”, ОСОБА_1 станом на 18.02.2024, незнятої чи непогашеної судимості не має (а.с. 34).
Відповідно до довідки Дніпровської гімназії №135 ДМР від 23.02.2024, ОСОБА_6 дійсно навчається у 9-А класі дніпровської гімназії №135 ДМР на онлайн (дистанційній) формі навчання (а.с. 24).
Відповідно до довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №6745 від 14.03.2024, за результатами обстеження, поведеного комісією лікарів-психіатрів, психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказань для виконання відсутні (а.с. 35).
Згідно копій характеристик, складених Дніпровською гімназією №135 Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 навчається у закладі з 6 класу. Має стабільний поступальний розвиток навчальних досягнень. Хлопчик виявляє цілеспрямованість та інтерес до навчання, відповідально ставиться до виконання завдань. Активно працює на уроках, виявляє ініціативу, вміло співпрацює з іншими дітьми, керує емоціями, проявляє самостійність у роботі. Переважають такі риси характеру, як доброзичливість, ввічливість, коректність, чуйність. Підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. До доручень ставиться відповідально. Правила поведінки. завжди свідомо виконує. Бере участь у житті школи та класу. Зареєстрований і проживає за адресою АДРЕСА_1 разом з батьком. За весь час, що учень навчається в школі, батько ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , спілкується з класним керівником достатньо часто щодо навчальних досягнень сина, контролює відвідування ним занять в школі. Батьківські збори відвідує батько, спілкується з вчителями, цікавиться поведінкою та емоційним станом сина. ОСОБА_5 забезпечений усім необхідним: сезонним одягом, шкільним приладдям. За весь час навчання у нашій школі, мати ОСОБА_5 не з?являлась у школі, на зв?язок не виходила, навчанням сина не цікавилась. На сьогоднішній день мати не цікавиться сином та його життям (а.с. 25, 26).
З копії довідки від сімейного лікаря ТОВ НВП «Медицинські системи і технології» вбачається, що ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_6 є пацієнтами ТОВ НВП “Медицинські системи і технології”. Позивач систематично відвідує лікаря разом з сином, телефонує і цікавиться результатами аналізів дитини; дбайливо ставиться до здоров`я сина (а.с. 27).
Згідно діагностичного висновку за результатами проведеного психологічного дослідження, складеного психологом ОСОБА_8 04 грудня 2024 року, психоемоційний стан дитини ОСОБА_6 є хитким, що є характерним для підліткового віку та проживанню ним травмуючої ситуації, пов`язаною з розірванням шлюбу між батьками та тим, що мати покинула їх місце проживання. Нервовий і напружений стан ОСОБА_5 ще пов`язаний із бойовими діями на території України та періодичними обстрілами та ракетними ударами по м. Дніпру. Стан підлітка є емоційно не стабільним, потребує тривалої роботи з ним фахівця - дитячого психолога. ОСОБА_4 має виражену прихильність до батька ОСОБА_1 , наявне почуття поваги та теплого прийняття. До матері відчуває почуття досить негативні та такі, що при згадування про неї завдають ре травматизації, погіршення психоемоційного стану (а.с. 100-104).
Згідно висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, останній вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У висновку зазначено, що позивачем не надано переконливих доказів того, що матір дитини свідомо нехтує батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; не проявлення інтересу до дитини, що особа матері становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (а.с. 114-118).
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі – СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі – Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою – четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18 (провадження № 61-8883св19).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Виходячи з викладеного та інтересів дитини, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши недоведеність свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками; приймаючи також до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав; враховуючи, що законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, – суд першої інстанції, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, дійшов правильного висновку про відсутність безумовних підстав для задоволення позову про позбавлення відповідачки батьківських прав.
Належних та допустимих доказів свідомого ухилення  ОСОБА_3  від виконання своїх батьківських обов`язків, - позивачем не надано. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до дитини, тощо.
Посилання апелянта на те, що відповідачка самоусунулась від виконання покладених на неї батьківських обов`язків щодо виховання дитини, що виражається в її бездіяльності та свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками, і така поведінка є винною, - спростовані наведеними вище доказами; сама по собі відсутність протягом тривалого часу спілкування між матір`ю та дитиною не є підставою для вжиття крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Крім того, як було встановлено вище, відповідачка сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_5 належним чином; доказів заборгованість по сплаті платежів позивачем не надано. Та обставина, що вихованням сина і його розвитком займається батько, не є безумовним підтвердженням небажання матері дитини брати участь у її утриманні та вихованні, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування матері батьківськими обов`язками.
Доводи апеляційної скарги, що свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачкою підтверджене нотаріально посвідченою заявою, у якій вона не заперечувала щодо позбавлення її батьківський прав, - не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову. Суди не можуть покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачкою, не дослідивши обставин справи, які не містять доказів на підтвердження існування виняткових обставин для позбавлення відповідачки батьківських прав.
При постановленні оскаржуваного рішення місцевий суд надав належну оцінку позиції відповідачки, яка не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав, як таку, що є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, не відповідає інтересам дитини.
У постанові Верховного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначено, про те, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
Отже, рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованим, правомірним, тому підлягає залишенню без змін.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та необхідність залишення оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  – залишити без задоволення. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2025 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Повний текст постанови складено 11 серпня 2025 року.

Головуючий                                                                Т.П. Красвітна

Судді                                                                        В.С. Городнича
                                                                               
                                                                               М.Ю. Петешенкова