ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                   
 
28 липня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 405/7040/24
провадження № 61-420св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи: 
 
заявник -  ОСОБА_1 , 
 
заінтересовані особи: Кропивницька районна рада Кіровоградської області, Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2024 року в складі судді Шевченко І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 24 грудня 2024 року в складі колегії суддів: Мурашка С. І., Карпенка О. Л., Чельник О. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
 
В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Кропивницька районна рада Кіровоградської області, Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», у якій просив суд: 
- визнати факт належності до права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати факт помилкового віднесення зазначеного житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , до суспільної групи господарств - колгоспний двір.
 
Заяву мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 після матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав у спадщину 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_4 отримала право власності на вказану частину житлового будинку на підставі договору дарування від 10 серпня 1993 року.
 
Заявник указував, що спірний житловий будинок був придбаний дідом заявника - ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 1968 року.
 
Із 12 грудня 1968 року цей житловий будинок має статус спільної сумісної власності подружжя діда заявника ОСОБА_2 та баби заявника ОСОБА_3 . 
 
Будинок збудований на землях Бережинської сільської ради. 
 
22 травня 2024 року ОСОБА_1 ознайомився з рішенням виконавчого комітету Кіровоградської районної ради депутатів трудящих «Про оформлення права власності на домоволодіння, які розташовані в с. Бережинка Бережинської сільської ради»               від 05 лютого 1987 року № 52, в якому власником зазначеного будинку вказана ОСОБА_3 . 
 
У вказаному рішенні правовий статус будинку зазначено - «власність колгоспного двору», але таке зазначення є помилковим, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не вступали в члени колгоспу «Заповіт Леніна».
 
Заявник зазначав, що вказана помилка у визначенні статусу житлового будинку як «власність колгоспного двору» може призвести до зміни прав заявника на спірне нерухоме майно.   
Заявник посилався на те, що він звертався до Кіровоградської районної ради та Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» із відповідними заявами про виправлення помилки.
 
Заявник зазначив, що Кіровоградська районна рада не відповіла на його заяву, а Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» надало відповідь від 10 червня 2024 року, у якій відмовилося проводити перевірку, внаслідок чого він вимушений звернутися до суду із цією заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Ленінський районний суд м. Кіровограда, назву якого відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів» від 26 лютого 2025 року змінено на Подільський районний суд міста Кропивницького, ухвалою від 15 жовтня 2024 року відмовив у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. 
 
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлення факту належності до права спільної сумісної власності подружжя, а також визнання факту помилкового віднесення цього житлового будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, породжує права та обов`язки для членів колгоспного двору. Тому вимоги заявника не можуть бути розглянуті у порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право. Крім того, суд зазначив, що майно, про встановлення факту належності якого до спільної сумісної власності подружжя звернувся заявник, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а на вказану територію поширюється юрисдикція Кропивницького (Кіровоградського) районного суду Кіровоградської області.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Кропивницький апеляційний суд постановою від 24 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2024 року залишив без змін. 
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судове рішення місцевого суду відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.    
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
06 січня 2025 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Подільського районного суду міста Кропивницького від 15 жовтня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 24 грудня 2024 року, в якій заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції, а заяву направити на розгляд по суті до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник у касаційній скарзі зазначив порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права. 
 
Вказує на те, що ніхто не оскаржував його право власності на житловий будинок, а з боку заінтересованих осіб не було жодних заперечень для розгляду поданої ним заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Судами не роз`яснено належним чином до кого ОСОБА_1 має звертатися в порядку позовного провадження. 
 
ОСОБА_1 зазначає, що в його заяві відсутній спір про право, адже його право власності на 1/2 частину житлового будинку підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції у своїй постанові посилався на висновки Верховного Суду, які не підлягають застосуванню у цій справі, та не застосував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі         № 320/948/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19, від 22 квітня 2020 року  у справі № 200/14136/17, від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19,                       від 29 червня 2022 року у справі № 205/6338/21.  
 
Інші учасники справи не скористалися правом подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 03 лютого 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 
У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.   
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи заявника є неприйнятними з огляду на таке.
 
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.
 
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
 
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
 
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
 
У частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зробила висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
 
Верховний Суд у постанові від 19 березня 2021 року у справі № 643/14985/18-ц (провадження № 61-14325св19) зазначив, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. Із точки зору закону під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.
 
Встановлення факту не повинно пов`язуватися з наступним вирішенням спору про право та (або) впливати на обсяг цивільних прав та обов`язків в інших правовідносинах третіх осіб. Інакше така заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а відповідний факт за наявності спору про право має бути встановлений у справі в порядку позовного провадження.
 
Подібний підхід до застосування норм права викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 березня 2025 року у справі № 405/6276/24 (провадження № 61-421св25).
 
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати факт належності до права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати факт помилкового віднесення зазначеного житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , до суспільної групи господарств - колгоспний двір. 
 
При цьому заявник посилався на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину він після смерті його матері отримав у спадщину 1/2 частину спірного житлового будинку.
 
22 травня 2024 року ОСОБА_1 ознайомився з рішенням виконавчого комітету Кіровоградської районної ради депутатів трудящих «Про оформлення права власності на домоволодіння, які розташовані в с. Бережинка Бережинської сільської ради» № 52 від 05 лютого 1987 року, в якому власником зазначеного будинку вказана ОСОБА_3 . У вказаному рішенні правовий статус будинку зазначено - «власність колгоспного двору». 
 
На думку заявника, таке зазначення є помилковим, оскільки колишні власники спірного будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дід і баба заявника) ніколи не вступали в члени колгоспу «Заповіт Леніна».
 
Заявник у своїй заяві посилався на те, що він звертався до Кіровоградської районної рада та Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» із відповідними заявами про виправлення помилки. Кіровоградська районна рада не відповіла на його заяву, а Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» надало відповідь від 10 червня 2024 року, у якій відмовилося проводити перевірку, внаслідок чого він вимушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. 
 
Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що вимоги заявника не можуть бути розглянуті у порядку окремого провадження, оскільки у цій справі існує спір про право.
 
З таким висновком судів попередніх інстанцій у цій справі колегія суддів Верховного Суду погоджується. 
 
Згідно з положеннями статті 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-V майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок,    продуктивну    худобу, птицю    та    дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу.
 
Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.
 
Відповідно до абзацу другого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі                                до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.
 
Встановлення бажаних для заявника фактів, а саме належності майна до права спільної сумісної власності подружжя (діда і баби заявника), а також визнання факту помилкового віднесення цього житлового будинку до суспільної групи господарств «колгоспний двір», породжує права та обов`язки для членів колгоспного двору.
 
Як указував заявник, він є власником 1/2 частини спірного будинку, при цьому заявник не зазначив хто є власником іншої 1/2 частини цього будинку і не залучив відповідну особу/осіб до участі у цій справі. 
 
Крім того, заявник визначив підставою звернення із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, те, що Кіровоградська районна рада не відповіла на його заяву з вимогою виправити помилку щодо визначення статусу спірного будинку, а Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» надало відповідь від 10 червня 2024 року, у якій відмовилося проводити відповідну перевірку викладених заявником обставин.  
 
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
 
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
 
Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 294 ЦПК України).
 
Суддя відмовляє в відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
 
Тобто визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
 
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний із порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права (висновок постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 404/1599/21, провадження № 61-10317св24).
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із судовими рішеннями про відмову у відкритті провадження у справі і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржених судових рішень, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 
 
Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди керувалися конкретними обставинами та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                             № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) суд касаційної інстанції змінив судові рішення та доповнив їх мотивувальні частини вказівкою про неможливість встановлення в іншій (новій) справі фактів вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень, шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) за правилами будь-якого судочинства.
 
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20) розглядалася заява про встановлення факту родинних відносин, за наслідками чого суд касаційної інстанції дійшов висновку про передчасність висновку судів про наявність спору про спадкове майно. 
 
У постанові від 22 квітня 2020 року  у справі № 200/14136/17 (провадження                    № 61-15965св19) Верховний Суд вказав на те, що оскільки суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про можливість розгляду заяви ОСОБА_1 у порядку окремого провадження, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із залишенням заяви про встановлення факту родинних відносин без розгляду. 
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св19) суд касаційної інстанції вказав, що постановляючи ухвалу про залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин, суд першої інстанції не з`ясував обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановив коло спадкоємців померлої ОСОБА_2 та не перевірив чи впливатиме на їх права та обов`язки рішення суду про встановлення факту родинних відносин. Суди, зазначивши про наявність спору про право, що має розглядатися у порядку позовного провадження, не встановили та не зазначили між ким існує спір, оскільки існування спору про право має бути реальним, а не гіпотетичним. 
 
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 205/6338/21 (провадження № 61-19306св21) суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про те, що оскільки встановлення факту батьківства ОСОБА_2 потрібно заявнику для отримання спадкового майна у власність після смерті її двоюрідної сестри ОСОБА_3, то спір повинен вирішуватись у порядку позовного провадження і у відкритті провадження в справі відмовлено на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що право власності на спадкове майно заявника ніхто не оскаржував, а з боку заінтересованих осіб не було заперечень для розгляду поданої ним заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, є неприйнятними, оскільки судом не вирішувалися по суті вимоги заявника, а прийнято процесуальне рішення про відмову у відкритті справи у порядку окремого провадження через те, що вимоги заявника стосуються спору про право. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами не було роз`яснено належним чином до кого заявник має звертатися в порядку позовного провадження не відповідають дійсності, оскільки суди належним чином обґрунтували свої посилання на вимоги законодавства, які зводяться до того, що вирішення судом питання щодо майна колгоспного двору породжує права та обов`язки для членів колгоспного двору. 
 
Ці доводи касаційної скарги спростовуються також тим, що заявник зазначає підставою звернення із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, те, що Кіровоградська районна рада не надала відповідь на його заяву з вимогою виправити помилку щодо визначення статусу спірного будинку, а Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» надало відповідь від 10 червня 2024 року, у якій відмовилося проводити перевірку викладених заявником обставин  
 
Колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (Рonomaryov v. Ukraine»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року)).
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень. За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування ухвали Подільського районного суду міста Кропивницького від 15 жовтня 2024 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 24 грудня 2024 року, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.  
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду   
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.  
 
Ухвалу Подільського районного суду міста Кропивницького від 15 жовтня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 24 грудня 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк	
 	 	
 	С. О. Карпенко 	
 	 	
 	І. М. Фаловська