ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 678/12/21
Провадження № 22-ц/820/1010/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Шевчук Ю.Г.,
       з участю        позивачки         ОСОБА_1 ,
               представника позивачки         ОСОБА_2 ,
               представника відповідача         ОСОБА_3 ,
               представниці третьої особи         ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Хмельницькій області,  ОСОБА_5 , треті особи – ОСОБА_6 , Меджибізька селищна рада Хмельницького району Хмельницької області, про визнання незаконним та скасування наказу, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витребування земельної ділянки у добросовісного набувача за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 19 лютого 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Хмельницькій області (далі – Держгеокадастр),  ОСОБА_5 , треті особи – ОСОБА_6 , Меджибізька селищна рада Хмельницького району Хмельницької області (далі – Рада), про визнання незаконним та скасування наказу, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, витребування земельної ділянки у добросовісного набувача.
ОСОБА_7 зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 9 жовтня 2007 року він є власником земельних ділянок загальною площею 0,85 га, розташованих по АДРЕСА_1 , зокрема: земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства. Водночас земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства складається з двох земельних ділянок відповідно площею 0,24 га і 0,36 га.
Наказом Держгеокадастру від 6 травня 2020 року №22-7366-СГ затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер 6823087400:02:028:0068, розташовану за межами населених пунктів колишньої Ярославської сільської ради Летичівського району Хмельницької області та призначену для ведення особистого селянського господарства. На підставі цього наказу 3 червня 2020 року зареєстровано право власності ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 36804949). За договором дарування від 14 серпня 2020 року ОСОБА_6 подарувала земельну ділянку з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068 ОСОБА_5 .
Під час виготовлення позивачем технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з`ясувалося, що належна йому на праві власності земельна ділянка площею 0,36 га для ведення особистого підсобного господарства вибула з його власності поза його волею та увійшла до складу сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068. Оскільки ОСОБА_5 як добросовісний набувач отримав спірну земельну ділянку безвідплатно в особи, яка не мала права її відчужувати, то позивач вправі витребувати у нього цю ділянку за віндикаційним позовом.
За таких обставин ОСОБА_7 просив суд:
визнати незаконним і скасувати наказ Держгеокадастру від 6 травня 2020 року №22-7366-СГ;
скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за номером 36804949 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068;
витребувати у ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,36 га, розташовану за межами населених пунктів колишньої Ярославської сільської ради Летичівського району Хмельницької області.

Процесуальні дії суду першої інстанції

У зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 місцевий суд ухвалою від 6 грудня 2023 року в порядку правонаступництва залучив ОСОБА_1 до участі у справі як позивачку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 19 лютого 2025 року в позові відмовлено.
Судові витрати по справі залишено за позивачем.
Суд керувався тим, що накладення належної ОСОБА_5 земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068 на земельну ділянку ОСОБА_1 площею 0,36 га не доведено. Лист-повідомлення Приватного підприємства «Діоріт Плюс 1» від 27 серпня 2021 року №436 та графічний матеріал «Інвентаризація земельних ділянок», підписаний директором ОСОБА_8 і інженером-землевпорядником ОСОБА_9 , а також складений на підставі цих документів висновок експерта від 11 жовтня 2023 року №2428/21-26 за результатами проведення земельно-технічної експертизи є неналежними та недопустимими доказами, які не беруться до уваги та відхиляються. Оскільки ОСОБА_6 у встановленому законом порядку набула земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068 та відчужила її ОСОБА_5 , то цю ділянку не може бути витребувано в останнього у порядку задоволення віндикаційного позову. Водночас позов ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу Держгеокадастру про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_6 та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_6 на цю ділянку не підлягає задоволенню у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту цивільного права.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Держгеокадастр передав у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068, яка накладалася на належну ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,36 га. Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068 не була частково вільною, то слід скасувати наказ Держгеокадастру про передачу її у власність ОСОБА_6 і запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо цієї ділянки. Факт накладення земельної ділянки ОСОБА_6 на земельну ділянку ОСОБА_7 підтверджується зібраними доказами, а позивачем обрано ефективний спосіб захисту порушеного права. ОСОБА_5 як добросовісний набувач отримав спірну земельну ділянку безвідплатно в особи, яка не мала права її відчужувати, внаслідок чого ОСОБА_1 вправі витребувати у нього цю ділянку за віндикаційним позовом. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_5 і Держгеокадастр просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.
ОСОБА_6 і Рада не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

9 жовтня 2007 року Летичівська державна нотаріальна контора видала ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за №2688), згідно з яким останній успадкував після смерті дружини ОСОБА_10 земельну ділянку площею 0,85 га, розташовану на території Ярославської сільської ради в АДРЕСА_1 , наданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд – 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства – 0,60 га. Ця земельна ділянка належала на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ХМ №1623, виданого на підставі рішення Ярославської сільської ради №19 від 31 грудня 1993 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на землю за №87 від 11 серпня 1997 року, - ОСОБА_11 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину після смерті якої прийняла, але не оформила свої спадкові права ОСОБА_10 . Згідно з указаним державним актом на право приватної власності на землю земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га складалася з двох земельних ділянок відповідно площею 0,24 га і 0,36 га.
Наказом Держгеокадастру від 13 березня 2020 року №22-4053-СГ надано дозвіл ОСОБА_6 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності (місце розташування земельної ділянки – за межами населених пунктів Ярославської сільської ради Летичівського району Хмельницької області, розмір земельної ділянки – 2,0000 га).
Наказом Держгеокадастру від 6 травня 2020 року №22-7366-СГ затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер 6823087400:02:028:0068), яка розташована за межами населених пунктів Ярославської сільської ради Летичівського району Хмельницької області, для ведення особистого селянського господарства.
3 червня 2020 року Війтовецька селищна рада Волочиського району Хмельницької області зареєструвала право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 36804949).
За договором дарування земельної ділянки від 14 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Летичівського районного нотаріального округу Хмельницької області Романюк Н.В. (зареєстровано в реєстрі за №589), ОСОБА_6 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068 ОСОБА_5 .
Того ж дня приватний нотаріус Романюк Н.В. зареєструвала право власності ОСОБА_5 на вказану ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 37763587).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
За змістом частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
В силу статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно зі статтею 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в тому числі для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Із положень статті 122 ЗК України слідує, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Як передбачено статтями 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом частини першої статті 4, частини першої статті 5 Закону №1952-ІV слідує, що державній реєстрації прав підлягає право власності на земельні ділянки та право оренди (суборенди) земельної ділянки.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що громадяни можуть набувати земельні ділянки у власність як у порядку одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, так і за цивільно-правовими угодами, в тому числі за договором дарування.
Приватизація земельної ділянки здійснюється за відповідним рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в межах їх компетенції, а право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.
Так, земельні ділянки будь-якого призначення комунальної власності передаються у власність громадян за рішенням сільської, селищної, міської ради за місцем розташування ділянки, а земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності – за рішенням центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів за місцем розташування ділянки.
При цьому земельна ділянка, яка передається особам у порядку приватизації земель державної чи комунальної власності має бути вільною, тобто такою, що не перебуває у власності чи в користуванні іншої особи.
Зібрані докази вказують на те, що земельна ділянка площею 2,0000 га, кадастровий номер 6823087400:02:028:0068, належала до земель сільськогосподарського призначення державної власності та була розташована за межами населених пунктів колишньої Ярославської сільської ради Летичівського району Хмельницької області.
Отже вирішення питання про приватизацію земельної ділянки кадастровий номер 6823087400:02:028:0068 було віднесено до компетенції Держгеокадастру.
Держгеокадастр за наслідком розгляду відповідного клопотання надало ОСОБА_6 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, після чого затвердило цей проект землеустрою та передало земельну ділянку в її власність. Надалі ОСОБА_12 зареєструвала право власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та подарувала її ОСОБА_5 .
У справі відсутні належні та допустимі докази про те, що ця земельна ділянка не була вільною.
Згідно з довідкою Держгеокадастру від 10 березня 2021 року №132/410-21-0.27 (т. 1 а.с. 116) у місцевому фонді відсутня Технічна документація по складанню державного акта на право приватної власності на землю серії ХМ №1623, виданого ОСОБА_11 на підставі рішення Ярославської сільської ради від 31 грудня 1993 року №19 про передачу у приватну власність земельних ділянок площею 0,85 га, з яких 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства.
Під час розгляду справи в суді ОСОБА_7 з метою створення доказів щодо фактичних меж і поворотних точок належної йому на праві власності земельної ділянки площею 0,36 га звернувся до Приватного підприємства «Діоріт Плюс 1», яке за вказівкою ОСОБА_7 щодо фактичного місця розташування земельної ділянки склало графічний матеріал «Інвентаризація земельних ділянок» (т. 1 а.с. 194).
На підставі цього графічного матеріалу експерт Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз склала висновок від 11 жовтня 2023 року №2428/21-26 за результатами проведення земельно-технічної експертизи (т. 1 а.с. 214-223), за змістом якого у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_7 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №1623, а саме для ведення особистого підсобного господарства площею 0,36 га, згідно координат поворотних точок меж, визначених ПП «Діоріт Плюс 1», буде існувати накладення (нашарування) земельної ділянки з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068 для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів Ярославської сільської ради Летичівського району Хмельницької області та земельної ділянки площею 0,36 га, що належить ОСОБА_7 відповідно до правовстановлюючих документів, яке становитиме 0,3431 га.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що єдиним належним і достовірним доказом щодо фактичних меж і поворотних точок земельної ділянки ОСОБА_7 є виготовлені в установленому порядку технічна документації по складанню державного акта на право приватної власності на землю чи технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Водночас суд правомірно керувався тим, що лист-повідомлення Приватного підприємства «Діоріт Плюс 1» від 27 серпня 2021 року №436 (т. 1 а.с. 193) та графічний матеріал «Інвентаризація земельних ділянок», підписаний директором ОСОБА_8 і інженером-землевпорядником ОСОБА_9 , а також складений на підставі цих документів висновок експерта від 11 жовтня 2023 року №2428/21-26 за результатами проведення земельно-технічної експертизи є неналежними та недопустимими доказами, які не можуть бути взяті до уваги.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що і ОСОБА_6 , і ОСОБА_5 набули право власності на земельну ділянки з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068 у визначеному законом порядку, є правильним.
Доводи апеляційної скарги про те, що Держгеокадастр передав у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068, яка накладалася на належну ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,36 га, не відповідають фактичним обставинам справи.
Посилання ОСОБА_1 на доведеність цього факту та неналежність оцінки місцевим судом зібраних доказів є безпідставними.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одними з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункти 1, 10 частини другої статті 16 ЦК України).
За змістом частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
В силу частини першої статті 27 Закону №1952-ІV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката, а також інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Статтею 26 Закону №1952-ІV унормовано порядок внесення відомостей до Державного реєстру прав.
У частині третій зазначеної норми (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.  У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.  Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести порушення своїх прав, свобод та інтересів у спірних правовідносинах.
Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Порушене право має бути захищене у спосіб, який установлений законом.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Саме до цього зводяться правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 та від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц.
Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі 910/10011/19). Тобто у кінцевому результаті ефективний спосіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
ОСОБА_1 оскаржує як наказ Держгеокадастру про безоплатну передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_6 , так і відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на цю ділянку.
Оспорюваний ОСОБА_1 наказ Держгеокадастру має ознаки ненормативного акта, який вичерпав свою дію після його реалізації, тобто після виникнення у ОСОБА_6 права власності на спірну ділянку.
Отже задоволення позовної вимоги про визнання незаконним і скасування наказу Держгеокадастру від 6 травня 2020 року №22-7366-СГ про передачу у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068 не призведе до реального відновлення права власності позивачки на землю.
Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18, від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Водночас згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).
Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_1 в частині вимог про визнання незаконним і скасування наказу Держгеокадастру про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_6 та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності ОСОБА_6 на цю земельну ділянку не підлягає задоволенню у зв`язку з обранням позивачкою неефективного способу захисту цивільного права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують указаний висновок суду.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 319, 321 ЦК України, згідно яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
В силу статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним.
Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза її волею. При цьому між власником і володільцем майна (добросовісним набувачем) не повинно існувати жодних юридичних відносин.
Встановивши, що ОСОБА_5 у визначеному законом порядку набув право власності на земельну ділянку площею 2,0 га з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068, яка не належить позивачці, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість витребування її в ОСОБА_5 у порядку задоволення віндикаційного позову.
Твердження ОСОБА_1 про наявність підстав для витребування у ОСОБА_5 земельної ділянки з кадастровим номером 6823087400:02:028:0068 не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.
Суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи, а його висновки відповідають цим обставинам. Також суд правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального та матеріального права є безпідставними.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 19 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 липня 2025 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Л.М. Грох

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Цибульський Д.В.         
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 8