УХВАЛА
 
26 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 398/2701/25
провадження № 61-10675ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,                Литвиненко І. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 травня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 липня                     2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт припинення з 18 вересня 2013 року кредитного договору № KGALGK01582004 від 19 лютого 2007 року та встановити факт припинення з 18 вересня 2013 року договору іпотеки № KGALGK01582004 від 19 лютого 2007 року.
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області ухвалою                             від 09 травня 2025 року відмовив у відкритті провадження у даній справі. 
Ухвала мотивована тим, що із поданої заяви про встановлення факту  вбачається спір про право. 
Кропивницький апеляційний суд постановою від 28 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Ухвалу Олександрійського міськрайоннного суду Кіровоградської області                      від 09 травня 2025 року залишив без змін.
18 серпня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                  ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 травня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 липня 2025 року в указаній справі. 
Перевіривши доводи касаційної скарги у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 7 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови                                  від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Частиною шостою статті 294 ЦПК України визначено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                      № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що                        у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.      Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.                  Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Отже, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження в ній.
Судом встановлено, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 серпня 2024 року у справі № 398/1335/24, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про припинення іпотеки за договором іпотеки № KGALGK01582004 від 19 лютого 2007 року та закінчення строку дії договору іпотеки, припинення обтяження нерухомого майна.
Крім цього, ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2025 року у справі № 398/4974/24, залишеною без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року, заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду. Предметом дослідження заяви у справі № 398/4974/24 були вимоги                            про встановлення факту припинення іпотеки за договором іпотеки                                   № KGALGK01582004 від 19 лютого 2007 року, скасування в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження                               від 19 лютого 2007 року № 15256 та скасування в Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку від 19 лютого 2007 року № 15263.
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області                      від 29 січня 2025 року у справі № 398/3286/24, у задоволенні позову                  ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про припинення обтяження нерухомого майна та припинення іпотеки, відмовлено. Предметом розгляд вказаної справи був кредитний договір № KGALGK01582004 від 19 лютого 2007 року.
Відмовляючи у відкритті провадження в цій справі, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що з поданої заяви вбачається спір про право, а тому вона не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки встановлення такого факту буде порушувати права іпотекодержателя, а саме АТ КБ «ПриватБанк».
Верховний Суд погоджується з такими висновками суду з огляду на те, що вимога про визнання кредитного договору виконаним є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Проте цей факт може встановлюватися судами лише при розгляді спору про стягнення кредитної заборгованості, тобто спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки судами фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог кредитора.
Факт виконання умов кредитного договору може підтверджуватися певними доказами (квитанціями, випискою по рахунку тощо) і підлягає встановленню судом під час вирішення відповідного спору, отже наявні підстави для висновку, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в окремому провадженні. 
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. 
 
Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Отже, факт припинення іпотеки залежить від виконання зобов`язання за основним кредитним договором та не може бути встановлений у судовому порядку в порядку окремого провадження. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, додаткового правового аналізу не потребують, висновків суду не спростовують та на законність судових  рішень не впливають. 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 травня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 липня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про встановлення факту, що має юридичне значення.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                  Є. В. Петров 

А. І. Грушицький 

І. В. Литвиненко