ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 761/37556/21
провадження № 61-4414св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНГО»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року у складі судді Юзькової О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року у складі колегії суддів Яворського М. А.,  Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
 
у справі за позовом   ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» про захист прав споживачів.
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» (далі - АТ «СК «ІНГО») про захист прав споживачів шляхом стягнення страхової виплати.
 
Позов мотивовано тим, що 08 червня 2005 року сторони уклали договір страхування № ОД/0005/2005 та 03 червня 2011 року додаткову угоду № 8. Предметом зазначеного договору є майнові інтереси позивача як власника нежитлових будівель, загальною площею 2 712,9 кв. м, за адресою:  АДРЕСА_1 , які перебувають у заставі згідно з договором іпотеки від 10 травня 2006 року № РМ-500/013/2006, укладеним між позивачем та АКБ «Райффайзенбанк Україна» з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 10 травня 2006 року № СМ-500/013/2006. Зобов`язання за вказаним кредитним договором виконані у повному обсязі, що підтверджується довідкою АТ «ОТП Банк» від 09 листопада 2011 року, якому АКБ «Райффайзенбанк Україна» відступив право вимоги за договорами.
 
Позивач вказував, що у червні 2020 року через протиправні дії третіх осіб він не зміг зареєструвати право власності на земельну ділянку, отже настав страховий випадок, про що він повідомив страхову компанію 19 червня 2020 року.
 
Подіями, що мають ознаки страхового випадку, на думку позивача, є злочинні дії третіх осіб, а саме невиконання постанови Київського районного суду м. Одеси від 16 травня 2008 року, якою визнано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка знаходиться на АДРЕСА_1 та яка відповідно до пункту 1.2 додаткової угоди стосується майнових інтересів страхувальника.
 
Так, 19 червня 2020 року він звернувся до АТ «СК «ІНГО» з повідомленням про настання страхового випадку, однак листом від 22 червня 2020 року № 734 відповідач повідомив йому про те, що події, з приводу яких він звертався, не є страховими випадками, передбаченими договором страхування та відбулися після закінчення строку дії договору, а відтак відсутні й підстави для сплати страхового відшкодування.
 
Позивач зазначав, що страхова сума за договором страхування становить 8 739 025 грн, франшиза - 87 390,25 грн. Термін дії договору - з 07 червня 2011 року до 06 червня 2012 року включно.
 
Таким чином, відповідно до умов договору страхування від 07 червня 2005 року № ОД/0005/2005, а також до умов договору в редакції від 03 листопада 2011 року, настав страховий випадок.
 
Позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь страхову виплату у розмірі оціночної вартості майна помноженої на період дії договору, тобто на п`ять років та страхової суми, а саме 7 134 338 грн х 5 років + 8 739 025 грн = 44 410 715 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 20 вересня 2022 року, яке Київський апеляційний суд постановою від 01 березня 2023 року залишив без змін, позовні вимоги ОСОБА_1 залишив без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що відповідно до укладеного між сторонам договору страхування, страховим випадком вважаються не самі по собі протиправні дії, а дії, направлені на знищення або пошкодження застрахованого майна, та спричинення такими діями збитків. Оскільки позивач не довів в судовому засіданні та не надав відповідні докази, які б свідчили про те, що невиконання постанови суду є діями, які в розумінні умов договору страхування, направлені на пошкодження або знищення майна та наявності збитків, тому суд визнав позов недоведеним.
 
Крім того, суд взяв до уваги ту обставину, що договір страхування припинив свою дію 06 червня 2012 року відповідно до його умов, а події, на які посилається позивач як на страховий випадок, відбулися у червні 2020 року, тобто поза строком дії договору страхування.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Шевченківського районного суду м. Києва. 
 
17 листопада 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційну скаргу подано на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме в зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування статей 3, 8, 9, 16, 28 Закону України «Про страхування» одночасно із застосуванням статті 8 Закону України «Про іпотеку», статей 1, 2, 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 11, 15, 16, 526, 631, 636, 979, 982, 985, 997 ЦК України.
 
Скаржник зазначає, що висновок судів, що під страховий випадок підпадають не самі по собі протиправні дії, а дії, спрямовані на знищення або пошкодження майна, та спричинення такими діями збитків, спростовуються умовами самого договору та наявністю судового рішення про припинення права власності позивача на нерухоме застраховане майно.
 
У касаційній скарзі зазначається, що висновки судів щодо припинення дії договору 06 червня 2012 року та недоведення факту настання страхового випадку є помилковими та не відповідають обставинам справи.
 
Скаржник вказує, що сам по собі факт закінчення дії договору не спростовує обов`язку відповідача здійснити страхову виплату за випадок, що стався під час дії договору.
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2023 року АТ «СК «ІНГО» надіслало відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи
 
Суд встановив, що 08 червня 2005 року ЗАТ «АСК «ІНГО Україна» (страховик), ОСОБА_1 (страхувальник) та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (вигодонабувач) уклали договір страхування № ОД/005/2005 за умовами якого об`єктом страхування є майнові інтереси страхувальника, які пов`язані з володінням, використанням та розпорядженням майном, а саме комплексом будівель, загальною площею 2 712,9 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , оціночною вартістю 7 134 338,01 грн. Відповідно до пункту 3.3 договору, він набуває чинності з 08 червня 2005 року та діє до 07 червня 2010 року (а. с. 8-11).
 
03 червня 2011 року сторони уклали додаткову угоду № 8 до договору страхування № ОД/005/2005, якою викладено договір у новій редакції - об`єктом страхування зазначено комплекс будівель, загальною площею 2 712,9 кв. м, оціночною вартістю 7 134 338,01 грн. Майно, яке вважається застрахованим перебуває за адресою: АДРЕСА_1 . Термін дії договору відповідно - з 07 червня 2011 року по 06 червня 2012 року (а. с. 12-20).
 
Відповідно до пункту 1.2.8 додаткової угоди № 8 до договору страхування № ОД/005/2005 збитки відшкодовуються внаслідок загибелі або пошкодження зазначеного в пункті 1.1.1 майна внаслідок протиправних дій третіх осіб, направлених на знищення або пошкодження майна.
 
Згідно із підпунктом 1.2.8.1 додаткової угоди № 8 під протиправними діями третіх осіб розуміються дії третіх осіб, спрямовані на навмисне знищення або пошкодження майна, за вчинення яких згідно з законодавством України передбачена кримінальна відповідальність.
 
Відповідно до підпункту 3.6.2.5.1 додаткової угоди № 8 при настанні страхового випадку страхувальник зобов`язаний негайно як тільки стане про це відомо страхувальникові, але не більш ніж через 5 (п`ять) діб письмово сповістити страховика і вигодонабувача про цей страховий випадок.
 
19 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «СК «ІНГО» з повідомленням про настання страхового випадку, у якому вказав, що 15 червня 2020 року настав випадок, який має ознаки страхового, оскільки треті особи протиправно не виконали постанову Київського районного суду міста Одеси від 16 травня 2008 року, якою визнано право власності на майно, що є об`єктом страхування та відповідно до пункту 1.2 додаткової угоди № 8 є майновими інтересами страхувальника, у зв`язку з чим заявник вважав, що на його користь підлягає сплаті сума збитків, розмір якої він оцінив в сумі 90 000 дол. США (а. с. 50).
 
Листом від 22 червня 2020 року № 734 АТ «СК «ІНГО» повідомило ОСОБА_1 про те, що договір страхування від 08 червня 2005 року  № ОД/0005/2005 набув чинності з 08 червня 2005 року та діяв до 07 червня  2010 року. На момент настання заявленої події договір страхування втратив чинність. Крім того, згідно поданих заявником як страхувальником документів не встановлено настання випадку (ризику), передбаченого договором страхування та не підтверджується понесення страхувальником збитків, пов`язаних із загибеллю або пошкодженням застрахованого майна в період дії договору страхування. З урахуванням викладеного АТ «СК «ІНГО» повідомило, що підстав для визнання заявленої ОСОБА_1 події страховим випадком немає.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно із частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування» (тут і далі - в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
 
Відповідно до частини першої статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
 
Статтею 982 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.
 
Частинами першою - третьою статті 991 ЦК України передбачено, що страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом. Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляється страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.
 
Згідно із частиною першою статті 997 ЦК України договір страхування припиняється у випадках, встановлених договором та законом.
 
Пунктом 1 частини першої статті 28 Закону України «Про страхування» визначено, що дія договору страхування припиняється та втрачає чинність за згодою сторін, а також у разі закінчення строку дії.
 
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
 
Згідно із частиною другою статті 985 ЦК України страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування.
 
Частиною четвертою статті 3 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування.
 
Згідно із частиною четвертою статті 636 ЦК України якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов`язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов`язок не покладено на іпотекодержателя. У разі наступної іпотеки страхування предмета іпотеки не є обов`язковим. Договір страхування укладається на користь іпотекодержателя, який у разі настання страхового випадку набуває право вимоги до страховика. У разі набуття прав за іпотечним договором новим іпотекодержателем він також набуває право вимоги до страховика.
 
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування, яка відбулась і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику або іншій третій особі.
 
У даній справі позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування зі страховика на підставі укладеного договору страхування.
 
Як встановлено судами, позивач не надав належних доказів, які б підтверджували факт настання страхового випадку, передбаченого умовами договору. За твердженнями позивача, ймовірна страхова подія відбулася 15 червня 2020 року. Однак, як встановлено судами, дія договору страхування, включаючи додаткову угоду, завершилася 06 червня 2012 року, тобто майже за вісім років до вказаної події. Таким чином, на момент настання події, яку позивач вважає страховим випадком, договірні правовідносини між сторонами вже не існували.
 
З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши відсутність між сторонами договірних зобов`язань у відповідний період та недоведеність позову, обґрунтовано відмовив у його задоволенні.
 
Доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки вони зводяться до помилкового тлумачення умов договору страхування, зокрема у частині визначення поняття страхового випадку. 
 
Таким чином, суди правильно врахували часові межі дії договору та зміст його умов, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання зазначених подій страховим випадком, а отже - і для задоволення позову.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький                                                                          І. В. Литвиненко                                                                                        Є. В. Петров