ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/10421/20                Головуючий суддя І інстанції Курганникова О. А.
Провадження № 22-ц/818/3222/25        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають  із сімейних відносин, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       
31 липня 2025 року                                                                                               м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                                Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання        Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2024 року, у справі № 641/10421/20, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною,
в с т а н о в и в :
У грудні 2020  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Позовна заява мотивована тим, що з 2011 року по 2019 рік позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Після розлучення, відповідачка перешкоджає позивачу у спілкування з дитиною, не дає бачитися з донькою, не відповідає на дзвінки. Всі намагання, з моменту розлучення, нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів, його права як батька порушуються, тому вимушений був звернутися до суду із даною позовною заявою
На підставі вищевикладеного,  ОСОБА_1  просив суд зобов`язати відповідачку не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні зі своєю донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити позивачу порядок спілкування з донькою за запропонованим ним у позові графіком.
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2024 року позовні вимоги    ОСОБА_1  - задовольнити частково.
              Встановлено порядок участі   ОСОБА_1  у вихованні та спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши час: щосереди з 18.00 годин до 20.00 годин, щонеділі з 11.00 годин до 20.00 годин, а також спілкування засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами, проводити відпустку разом з дитиною не менше двох тижнів на рік. Усі зустрічі батька з дитиною відбуваються за згодою малолітньої дитини.
              В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 00 копійок.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2024 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2024 року позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною - задоволено частково.
Встановлено порядок участі   ОСОБА_1  у вихованні та спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши час: щосереди з 18.00 годин до 20.00 годин, щонеділі з 11.00 годин до 20.00 годин, проводити відпустку разом з дитиною не менше двох тижнів на рік, а також спілкування засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами.
Усі особисті зустрічі батька з дитиною відбуваються за умови перебування, повернення дитини на територію України після скасування дії воєнного стану, поширеного на всій території України.
Спілкування батька з дитиною в тому числі і засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами відбуваються за згодою малолітньої дитини.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення у частині : « Усі особисті зустрічі батька з дитиною відбуваються за умови перебування, повернення дитини на територію України після скасування дії воєнного стану, поширеного на всій території України.
Спілкування батька з дитиною в тому числі і засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами відбуваються за згодою малолітньої дитини». На час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном зобов`язати матір дитини ОСОБА_2 організувати спілкування дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , щосереди та щонеділі у режимі відеозв`язку через мобільні телефони у період часу з 19.00 години протягом 30 хвилин.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що у оскаржуваній частині рішення незаконне, необґрунтоване, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Вказав, що рішення суду у резолютивній частині не може містити висновки з умовою, та у порушення ч.6 ст.265 ЦПК України залежить від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). 
Зазначив, що згідно тексту оскаржуваного рішення він може зустрічатися з дитиною тільки на території України і тільки після скасування воєнного стану, а у разі приїзду дитини у період воєнного стану він не має права зустрічатися з дитиною, а також за наявності у нього законних підстав для виїзду за кордон, зустрічатися з дитиною за кордоном він теж немає права. Йому відомо, що відповідачка не збирається повертатися до України після скасування воєнного стану, а значить з умовами судді, він дитини не побачить ніколи.
Вказав, що від спільних знайомих йому стало відомо, що під час воєнного стану відповідачка з дитиною приїздила до м. Харків, він дзвонив на всі йому відомі телефони, однак ніхто не відповідав, з дитиною побачитись можливості не надала.
Зазначив, що згідно з роз`ясненнями Верховного суду суд може відстрочити порядок виконання визначеного судом способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей на час воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном. Натомість, ч. 6 ст. 265 ЦПК України заборонено приймати (умовне рішення), висновок суду про задоволення позову щодо заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин. Верховним Судом в постанові по справі №569/14585/21 від 07.12.2023 року було надано наступні висновки щодо застосування норм права: Суди правильно врахували те, що діти наразі перебувають за кордоном, відстрочивши порядок виконання визначеного судом способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей на час воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном, натомість зобов`язавши відповідачку на цей період організувати спілкування дітей із батьком в режимі відеозв`язку через мобільні телефони, що буде сприяти підтриманню зв`язку дітей із батьком до того часу, як вони повернуться до України».
Вважає, що на відповідачку судом має бути покладений обов`язок щодо забезпечення спілкування ОСОБА_1 з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку з урахуванням того, що організація такого спілкування, зокрема за кордоном, потребує її участі, та таке зобов`язання надає можливість виконувати рішення суду належним чином. Вважає, що по даній справі суд не має здійснювати відстрочення порядку виконання визначеного судом способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей на час воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном, оскільки найближчим часом він може мати законні підстави для виїзду за кордон, та зможу побачитись з донькою, а також через 2 роки йому виповниться 60 років та він зможе виїздити за кордон. 
Вказує, що встановлена судом у резолютивній частині рішення умова: «Усі особисті зустрічі батька з дитиною відбуваються за умови перебування, повернення дитини на територію України після скасування дії воєнного стану, поширеного на всій території України», порушує мої права як батька дитини, та рішення суду в цій частині підлягає скасуванню. Аналогічних висновків щодо покладення на матір обов`язку забезпечити спілкування батька з дитиною засобами електронного зв`язку у подібних відносинах, зокрема з урахуванням перебування за кордоном, дійшов також Верховний Суд у постановах від 16 серпня 2023 року у справі № 331/24/22(провадження № 61 -1791 св23), від 15 березня 2024 року у справі № 755/13068/21 (провадження № 61-731св24), від 10 квітня 2024 року у справі № 381/1881/21 (провадження № 61-545св24), від 01 травня 2024 року у справі № 756/9059/20 (провадження № 61-17719 св 23).
Звертає увагу, що встановлена судом у резолютивній частині рішення умова: «Усі особисті зустрічі батька з дитиною відбуваються за умови перебування, повернення дитини на територію України після скасування дії воєнного стану, поширеного на всій території України», є врахуванням судом позиції відповідача, наданої у заяві, яка подана до канцелярії суду 17.12.2024 року. Відповідач не вказувала таких умов у відзиві чи запереченнях на позов, не подавала додаткових пояснень, копії яких мали направлятись мені як позивачу для ознайомлення, а в порушення ч. 1 ст. 174 ЦПК України виклала такі доводи в заяві від 17.12.2024 року. У зв`язку з чим, він не мав можливості надати свої заперечення проти вказаних доводів відповідача обмежити спосіб моєї участі як батька у спілкуванні та вихованні дитини умовами.
Зауважує, що беззаперечна законна вимога розглядалась 4 роки. У житті дитини це величезний термін. У результаті було винесено рішення, що обмежує, а той зовсім виключає спілкування з дитиною. При цьому, суд не визнав факту правопорушення (перешкоди) і не зобов`язав відповідачку ні до чого. Натомість, вимогу відповідача про обмеження наших з дитиною прав, як була подана 17.12.2024 року, суддя прийняла, розглянула, задовольнила та винесла рішення - миттєво. Суд прийшов до висновку, що спілкування батька з дитиною в тому числі і засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами відбуваються за згодою малолітньої дитини. Встановлена судом у резолютивній частині рішення умова: «Спілкування батька з дитиною в тому числі і засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами відбуваються за згодою малолітньої дитини» порушує його права як батька дитини. Тобто - не буде згоди, не буде спілкування, тобто його дитині рости без батька - згода не потрібна, а рости з батьком - згода потрібна. Таке рішення є дискримінаційним, тому що стосовно рідного батька хтось має враховувати згоду, а стосовно матері, її співмешканців та інших осіб - згода дитини не враховується.
Вказує, що протягом всього часу з 2019 року він намагався налагодити стосунки з відповідачкою, але відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою, налаштовує доньку проти нього, формує у доньки негативне ставлення до нього, не зважаючи на те, що донька бажає з ним спілкуватись. Так, неодноразово виникали ситуації коли ОСОБА_2 маніпулювала дитиною, казала дитині (мовою оригіналу): «...хочешь к своєму папочке - вали к нему, ко мне можешь не возвращаться...» «...матери у тебя больше нет...» «...ты нужна будешь чужой тёте? Папе ты... не нужна...» «...кота нового заведёшь, всё новое...ты поймешь, что такое без матери...» «...Алиса скажи ему, что ты не хочешь его видеть...»...ит.д.ит.п - це підтверджується долученими до матеріалів справи аудіо та відео записами. Такі висловлювання негативно впливають на дитину, яка боїться спілкуватись з батьком щоб при цьому не втратити спілкування з матір`ю. Сам факт наявності такої умови ставить дитину у дужу вразливе положення. Дитина не повинна робити вибір проти одного з батьків на користь іншого з батьків, та взагалі дитина не повинна бути поставлена в таку ситуацію.
Вважає, що негативний вплив вказаних обставин, того що на сприйняття дитиною особи батька повністю впливає мати, яка налаштовує дитину проти нього, а також враховуючи малий вік дитини і факт її проживання та спілкування виключно із матір`ю, вважає не правильним висновок суду, що «спілкування батька з дитиною в тому числі і засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами відбуваються за згодою малолітньої дитини». Під час розгляду справи судом не встановлено доказів, які б підтверджували неналежне ставлення батька до виконання своїх обов`язків, особистої неприязності дитини до батька, чи обставин, які б свідчили, що спілкування батька з донькою перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало необхідність «спілкування батька з дитиною в тому числі і засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами відбуваються за згодою малолітньої дитини». Навпаки, враховуючи малий вік дитини та факт її постійного проживання з матір`ю, яка має конфлікт з батьком, що негативно впливає на сприйняття дитиною його особи, мати може й в подальшому маніпулювати, вказувати на небажання дитини спілкуватися із батьком і відсутність прихильності до нього, та перешкоджати спілкуванню дитини з батьком посилаючи ся на небажання самої дитини. При ньому, враховуючи, шо такі обставини вже не одноразово мали місце.
Посилався на постанову Верховного суду у справі №523/10461/21 від 07.08.2024 року.
Зауважує, що судом не встановлено доказів, які б підтверджували неналежне ставлення батька до виконання своїх обов`язків, особистої неприязності дитини до батька, чи обставин, які б свідчили, що спілкування батька з донькою перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало необхідність «спілкування батька з дитиною в тому числі і засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами відбуваються за згодою малолітньої дитини», враховуючи малий вік дитини та факт її постійного проживання з матір`ю, яка має конфлікт з батьком, що негативно впливає на сприйняття дитиною його особи, мати може й в подальшому маніпулювати, вказувати на небажання дитини спілкуватися із батьком і відсутність прихильності до нього, та перешкоджати в такий спосіб батькові спілкуватись з дитиною, та рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги. 

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції врахував принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, суд приходить до висновку, що позивач має гарантоване законом, рівне з матір`ю дитини право на спілкування зі своєю донькою та право на її виховання.
Приймаючи до уваги викладене, враховуючи висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 17.03.2023 № 123 та виходячи з інтересів дитини суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, слід встановити порядок участі позивача у вихованні та спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши час: щосереди з 18.00 годин до 20.00 годин, щонеділі з 11.00 годин до 20.00 годин, а також спілкування засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами, проводити відпустку разом з дитиною не менше двох тижнів на рік. Усі зустрічі батька з дитиною відбуваються за згодою малолітньої дитини.
Саме такий порядок участі у вихованні дитини забезпечить рівність прав батьків, що забезпечить гармонійний розвиток та належне виховання дитини з урахуванням, перш за все, інтересів дитини, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання доньки.
Водночас суд зауважив, що в подальшому, з урахуванням вікових особливостей дитини та її потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, у зв`язку з чим позивач має право на спілкування із дочкою та на участь у їх вихованні. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі – Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
       Статтею160 Сімейного Кодексу  України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.  Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.  Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини 1 статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Такий висновок є сталий у практиці Верховного Суду (див., зокрема: постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), постанови Верховного Суду: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 (провадження № 61-12144св20), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18 (провадження № 61-19550св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21), від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23), від 26 червня 2024 року у справі № 755/9769/21 (провадження № 61-1182св24), від 22 травня 2024 року у справі № 757/13109/21-ц (провадження № 61-2808 св 24).
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передання йому дитини (постанови Верховного Суду від 12  березня 2025 року у справі №  570/5254/23, від 28 травня 2025 року у справі № 308/16774/22).
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21) зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів».

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім – права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». 
       Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 не визначилися з порядком участі позивача у спілкування та вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Загальновідомою та такою, що не підлягає доказуванню згідно з ч. 3 ст. 83 ЦПК України, є та обставина, що 24 лютого 2022 року розпочалася російська збройна агресія проти України, що виразилося у її повномасштабному вторгненні на суверенну територію України.
З початку повномасштабного російської збройної агресії ОСОБА_2 разом із донькою задля власної безпеки виїхали до Великобританії де наразі постійно там проживають, що не заперечується сторонами і з цього приводу спору не виникало.
Як вбачається, з висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 17.03.2023 №123, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з матір`ю ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , але на теперішній час, зі слів батька, мати з дитиною мешкають за межами України. ОСОБА_1 на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансері не перебуває, надає матеріальну допомогу на утриманні дитини, мешкає за договором оренди за адресою: АДРЕСА_2 , де створені умови для перебування малолітньої дитини.
Згідно висновку від 17.03.2023 № 123 Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши час: щосереди з 18.00 годин до 20.00 годин, щонеділі з 11.00 годин до 20.00 годин, а також спілкування засобами телефонного зв`язку (а.с.53).
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (частина перша статті 18 СК України).
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частина друга статті 159 СК України).
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеним факт, що відповідач чинить позивачу перешкоди у спілкуванні та вихованні їх спільної дитини. 
Також суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що враховуючи постійне проживання дитини з матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обмеження побачень батька з донькою призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Саме по собі перебування матері з дітьми за межами України не впливає на вирішення спору про визначення місця проживання дитини і не може бути самостійною підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Разом з тим, зважаючи на введення воєнного стану в Україні, при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки дитини та її права на життя. На вказаному наголошено в постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 449/1019/20 (провадження № 61-15616св23).
З огляду на активні бойові дії та обстріли, що відбуваються на території України та, зокрема, м. Харкова, питання безпеки дитини, безумовно, є першочерговим, та її перебування за межами України у безпечному середовищі відповідає такій меті.
Згідно до правового висновку викладеному у постанова ВС від 12 березня 2025 року у справі № 487/2960/23 (провадження № 61-8756св24):
«Тимчасовий виїзд дитини за кордон не повинен використовуватися як спосіб обмеження прав батька на спілкування з дитиною. Разом із цим апеляційний суд обґрунтовано відстрочив виконання рішення щодо зустрічей батька з дитиною в Україні до завершення воєнного стану, запропонувавши натомість щоденне спілкування через  відеозв`язок, що з огляду на обставини, які склалися в країні, відповідає найкращим інтересам дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.
Верховний Суд зауважив, що військова агресія росії проти України, воєнний стан та пов`язані з ним обмеження об`єктивно впливають на обсяг і способи спілкування не лише позивача з дочкою, а й багатьох інших батьків з їхніми дітьми, які також вимушено, внаслідок війни, опинилися за межами України. У цій ситуації обов`язок обох батьків полягає в тому, щоб підтримати дитину, мінімізувати психологічний тиск на неї, пов`язаний із сімейними конфліктами, налагодити комунікацію та співпрацювати в інтересах дитини».
Вимоги ОСОБА_1 щодо особистих зустрічей проведення відпустки разом з дитиною не менше 2-х тижнів на рік, суд першої інстанції обґрунтовано залишив без задоволення, з урахуванням тих особливостей, які пов`язані з обмеженням вільного виїзду батька за кордон, що пов`язано з режимом воєнного стану, а також реальних ризиків перебування дитини з матір`ю в Україні у зв`язку з російською збройною агресією проти України, що негативно впливає на можливість реального та ефективного виконання для сторін відповідного судового рішення.
Крім того, зважаючи на те, що на час вирішення спору судом першої інстанції малолітня дочка проживає разом з матір`ю за межами України, у зв`язку з чим органи опіки та піклування не мають можливості обстежити умови проживання дитини з матір`ю за місцем реєстрації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вирішення спору за наявними у справі доказами, зокрема врахувавши висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 17.03.2023 № 123.
Таким чином,  враховуючи заявлені позовні вимоги та висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 17.03.2023 № 123 та виходячи з інтересів дитини судова колегія вважає законним та обґрунтованим висновок суду про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та що слід встановити порядок участі позивача у вихованні та спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у режимі відеозв`язку через мобільні телефони та іншими технічними засобами, визначивши час: щосереди з 18.00 годин до 20.00 годин, щонеділі з 11.00 годин до 20.00 годин, проводити відпустку разом з дитиною не менше двох тижнів на рік, оскільки визначений судом першої інстанції порядок спілкування батька з донькою, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме тимчасового перебування відповідачки та дитини за кордоном задля забезпечення безпеки дитини, є оптимальним, відповідає інтересам дитини та не обмежує позивача як батька у праві на спілкування з дочкою.
Згідно практики Верховного Суду, суд може відступити від висновку органу опіки та піклування, адже оцінює всю сукупність доказів та звертає увагу на прихильність дитини.

Забезпечення стабільного періодичного контакту батька і дочки шляхом використання засобів телефонного, поштового та електронного зв`язку, зокрема месенджерів, спрямоване на забезпечення інтересів та прав дитини на спілкування з батьком. Такий порядок спілкування достатнім чином відповідає обставинам справи, які склались на момент вирішення спору, та сучасним реаліям.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції відхиляє вимоги заявлені позивачем у апеляційній скарзі: «На час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном зобов`язати матір дитини ОСОБА_2 організувати спілкування дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , щосереди та щонеділі у режимі відеозв`язку через мобільні телефони у період часу з 19.00 години протягом 30 хвилин», оскільки сам позивач у скарзі зазначає, що найближчим часом він може мати законні підстави для виїзду за кордон, та зможе побачитись з донькою, а також через 2 роки йому виповниться 60 років та він зможе виїздити за кордон, та крім того таких позовних вимог позивачем не було заявлено до суду (а.с.2-5) та з приводу цього не було подано ним уточненої позовної заяви.
Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частина 2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21).

Щодо доводів скарги про те, що зазначення у резолютивній частині рішення: «Усі особисті зустрічі батька з дитиною відбуваються за умови перебування, повернення дитини на територію України після скасування дії воєнного стану, поширеного на всій території України. Спілкування батька з дитиною в тому числі і засобами телефонного зв`язку та іншими технічними засобами відбуваються за згодою малолітньої дитини.» суперечить ч.6 ст.265 ЦПК України, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог, а зазначення про згоду дитини, з огляду на її вік, та саме за її бажанням спілкуватися з батьком є правильним та обґрунтованим.
       Зазначення у рішенні суду за умови перебування, повернення дитини на територію України після скасування воєнного стану відповідає критерію правової визначеності, оскільки така подія є вірогідною і за своїм змістом таке правило має чітку вказівку на подію, яка неминуче відбудеться у майбутньому.
Щодо доводів апеляційної скарги про спілкування доньки з батьком «за згодою дитини», апеляційний суд зазначає наступне.
Неактивна участь батька в житті доньки спричинена тривалим конфліктом між сторонами, проживанням позивача окремо від дитини та неналежним усвідомленням матір`ю необхідності участі батька у вихованні доньки, незважаючи на конфліктні стосунки між сторонами.
Небажання дитини спілкуватися з батьком і відсутність прихильності до нього не можуть бути покладені в основу судового рішення, враховуючи вік дитини та факт її постійного проживання з матір`ю, яка має конфлікт із батьком, що негативно впливає на сприйняття дитиною його особи. За таких обставин небажання дитини спілкуватися з батьком зумовлене ситуацією, яка склалася між сторонами, і не може бути підставою для обмеження батька в реалізації його батьківських прав на участь у вихованні дитини і спілкуванні з нею.
В свою чергу, слід наголосити на тому, що неможливим є примушування дитини до спілкування з батьком і саме тому, є правильним визначення судом такого способу спілкування як «за згодою».
Навіть мінімальний час проведений разом із дитиною буде позитивно впливати на стосунки батька та дитину в подальшому та згодом позитивне спілкування може перерости в самостійне бажання дитини спілкуватись з батьком за графіком або без нього.
При ухваленні рішення суд прийняв до уваги найкращі інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків.
Також колегія суддів не приймає доводи скарги про те, що заяви відповідача викладені у заяві від 17.12.2024, яку суд поклав в основу рішення, та не була направлена для ознайомлення позивачу, з огляду на те, що відповідач не вказувала таких умов у відзиві чи запереченнях на позов, не подавала додаткових пояснень чи зустрічного позову, а в порушення ч. 1 ст. 174 ЦПК України виклала такі доводи в заяві від 17.12.2024 року, у зв`язку з чим, позивач не мав можливості надати свої заперечення проти вказаних доводів відповідача обмежити спосіб його участі як батька у спілкуванні та вихованні дитини умовами, оскільки відповідач скористалась своїм правом відповідно до п.3 ч.1 ст.43, ст.182 ЦПК України та суд врахував інтереси самої дитини про спілкування з батьком, вік дитини, якій наразі 10 років.
Таким чином, частково задовольняючи позовні вимоги та визначаючи відповідний спосіб участі у вихованні та спілкуванні позивача з малолітньою донькою, суд першої інстанції, урахувавши конкретні обставини цієї справи, висновок органу опіки та піклування, наявність конфліктних відносин між сторонами (позивачем та відповідачем), обґрунтовано визначив, що такий графік відповідатиме інтересам дитини, надає можливість позивачу достатньою мірою спілкуватися із донькою, приділяти їй увагу, брати участь у її розвитку та вихованні.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає як розумному балансу участі батька у вихованні дитини, так й найкращим інтересам дитини, та не суперечить сталій судовій практиці Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
До того ж, суд вважає за необхідне роз`яснити батькам вимогу нести відповідальність за життя та здоров`я дитини, не налаштовувати її один проти одного, попереджати один одного про свої дії щодо дитини та узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дитини.
Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не змогли погодити між собою порядок участі батька у вихованні дитини, цей порядок визначив суд, врахувавши всі обставини справи у сукупності, у тому числі і введення в Україні режиму воєнного стану, тимчасовий виїзд дитини за межі України. Забезпечення стабільного періодичного контакту батька і дитини шляхом використання відеоконференцзв`язку та месенджерів, спрямоване на забезпечення інтересів та права дитини на спілкування з обома батьками. Такий порядок спілкування достатнім чином відповідає обставинам справи, які склались на момент вирішення спору, та сучасним реаліям.
Водночас, колегія суддів вважає за доцільне зауважити, що у сторін є технічна можливість у добровільному порядку забезпечити  спілкування дитини з батьком засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
З урахуванням можливих змін життєвої та безпекової ситуації апелянт також не позбавлений у майбутньому звернутись до суду із позовною заявою про зміну встановленого судом способу участі у вихованні малолітньої дитини, що буде відповідати насамперед якнайкращим інтересам доньки.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції не було порушено прав позивача, а зазначення судом спілкування дитини за її згодою, з огляду на її вік та є неможливим примушування дитини до спілкування з батьком та після того як припиниться воєнний стан в Україні, є обґрунтованим. Отже, судом було вірно зазначено, що відповідач не повинна чинити перешкоди, а навпаки, з огляду перебування за кордоном, направити всі зусилля на не втрачання зв`язку батька з дитиною за допомогою месенджерів.
  Рівноцінне спілкування малолітньої дитини з батьком в тій же мірі, що і з матір`ю, відповідає її якнайкращим інтересам.
Рішення суду першої інстанції в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини ухвалено з урахуванням інтересів дитини. Спілкування батька і дочки у визначений спосіб повинно ґрунтуватися виключно на бажанні дитини, порозумінні та взаємних поступках батьків, здійснюватися без примушування дитини.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2024 року-залишити без змін.     
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 01 серпня 2025 року.
       
Головуючий                                                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                                                     Ю.М. Мальований.

                                                                                                                     Н.П. Пилипчук.