Справа № 463/3335/24                                Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/3875/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2024 року,-
ВСТАНОВИВ:

у квітні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 17 жовтня 2009 року між нею та  ОСОБА_1 укладено шлюб, у якому у них народилося троє дітей:  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  та ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом останніх років їхні сімейні відносини стали поступово погіршуватися, у них змінилися погляди на подружнє життя та сім`ю, між ними стали виникати непорозуміння та сварки, під час яких відповідач її зневажав та ображав, в тому числі в присутності дітей, внаслідок чого вона втратила до нього почуття любові та поваги. Зазначає, що їхні відносини ускладнилися, вони віддалилися один від одного та не підтримують шлюбних стосунків, відтак подальше подружнє життя та збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити її інтересам. Шлюб має ґрунтуватися на вільній згоді чоловіка та дружини, а примушування до шлюбу не допускається.        
З наведених підстав просить розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що видано свідоцтво серія НОМЕР_1 , актовий запис № 2855.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу – задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 2855.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1211.50 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правову допомогу.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1  – ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не погоджується з розірванням шлюбу не відповідає дійсності, оскільки в заяві про розгляд справи без його участі він повідомив суд про те, що не заперечує щодо розірвання шлюбу, однак заперечує щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу. Зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги подане ним клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки зі змісту акту приймання-передачі наданих послуг від 02 вересня 2024 року вбачається, що сплачена нею сума за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000 грн. включає, в тому числі, і сплату судового збору в розмірі 1211.20 грн. Вказує, що додаткове стягнення судового збору в розмірі 1211.20 грн. створює надмірний фінансовий тягар на відповідача. З наведених підстав просить змінити мотивувальну частину рішення, зазначивши, що ОСОБА_1 не заперечує щодо розірвання шлюбу, скасувати рішення суду в частині стягнення судових витрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами припинені, відновлювати їх позивачка наміру не має, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, сторони не примирились, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, що є підставою для його розірвання. Разом з тим, суд зазначив, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу в судовому порядку, а відповідач не погоджується з цим, а відтак, примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе.
Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.
Згідно статті 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки.
Відповідно до статті 2 СК України такий регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям.
Згідно статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз`яснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Як вбачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про шо в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №2855.
За час шлюбу у них народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Серія НОМЕР_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Серія НОМЕР_5 , виданими Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не підтримують шлюбних відносин, у зв`язку з чим такі фактично припинились, спільне господарство не ведуть.
Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом вказаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27 травня 2024 року сторонам було надано строк для примирення три місяці з метою збереження сім`ї.
Як вбачається з матеріалів справи, протягом наданого судом строку сторони не примирились, а позивачкою було подано клопотання від 02 вересня 2024 року, в якому вона повідомила, що вони з чоловіком не примирилися, вони остаточно припинили шлюбні відносини.
Матеріалами справи також підтверджується, що 19 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати у відсутності відповідача та його представника, при вирішенні питання розподілу судових витрат врахувати подані стороною відповідача заперечення, а також зазначив, що ОСОБА_1 не заперечує щодо розірвання шлюбу, оскільки будь-які його намагання зберегти шлюб не дали бажаного результату. 
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України, однак не взяв до уваги заяву представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 від 19 листопада 2024 року та помилково при ухваленні рішення суду зазначив про те, що відповідач не погоджується на розірвання шлюбу та просить в позові відмовити.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість доводів апеляційної скарги в цій частині, що є підставою для виключення з оскаржуваного рішення суду посилання на те, «що відповідач не погоджується на розірвання шлюбу та просить в позові відмовити», зазначивши в мотивувальній частині рішення суду про те, що « ОСОБА_1 » не заперечує щодо розірвання шлюбу».
Що стосується стягнення з відповідача на користь позивачки понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Так, на підтвердження вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду: договір про надання правової допомоги №01/04/24 від 16.04.2024 року, додаткову угоду від 16.04.2024 року до договору про надання правової допомоги №01/04/24 від 16.04.2024 року, Акт прийняття-передачі наданих послуг за договором від 02.09.2024 року, а також квитанцію про оплату на суму 5000,00 грн. від 12.07.2024 року.
Як вбачається з акту прийняття - передачі наданих послуг від 02.09.2024 року, виконавець надав, а замовник прийняв надані адвокатом, передбачені договором, послуги, згідно детального опису наданих послуг та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі, вказаних в п.1 Акту, послуги надані на загальну суму 5000,00 грн. (вартість послуг, передбачених п.1.1. Додаткової угоди – 4000,00 грн., та вартість послуг, передбачених п.1.2. Додаткової угоди – 1000,00 грн., за участь Виконавця в одному судовому засіданні, яке відбулося 27.05.2024 року). Сторони не мають одна до одної жодних претензій.
Так, в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – Кусий А.В. покликається на те, що зі змісту акту приймання-передачі наданих послуг від 02.09.2024 року вбачається, що сплачена нею сума за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000 грн. включає, в тому числі, і сплату судового збору в розмірі 1211.20 грн., а відтак, стягнення з відповідача і 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу і 1211.20 судового збору становить для відповідача надмірний фінансовий тягар.
Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги безпідставними, оскільки як вбачається зі змісту додаткової угоди від 16.04.2024 року до договору про надання правової допомоги №01/04/24 від 16.04.2024 року, в п.2.1 зазначено, що вартість послуг, передбачених додатковою угодою, перелік яких не є вичерпним, стосується усього періоду розгляду справи в суді першої інстанції, яка є фіксованою та становить 4000 грн., за весь обсяг послуг, що буде необхідним та достатнім для належного представництва інтересів замовника, п. 2.2. передбачено, що вартість послуг передбачених п.1.2 додаткової угоди щодо представництва інтересів замовника в судових засіданнях по справі становить 1000 грн. за одне судове засідання. 
Крім цього, до матеріалів справи долучено дві квитанції, платником за якими є ОСОБА_3 : на суму 1211.20 грн.- судовий збір за подання позову, та на суму 5000.00 грн. – оплата за послуги, отримувач ОСОБА_7 , що підтверджує сплату ОСОБА_3 судових витрат на суму 6211.20 грн., і саме така сума судових витрат, понесених позивачкою, була стягнута судом першої інстанції з ОСОБА_1 оскаржуваним рішенням суду.
Зазначення в акті приймання-передачі наданих послуг від 02.09.2024 року послуги зі сплати в інтересах позивачки судового збору за подання позовної заяви, не свідчить про те, що сплата цих коштів відбулася за рахунок коштів, що є складовою суми витрат на професійну правничу допомогу.
Доводи апелянта також спростовує пункт 2 вищезгаданого акту, який передбачає, що загальна вартість послуг правничої допомоги наданих виконавцем та прийнятих замовником за цим актом становить 5000.00 грн.
Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 07.09.2023 року у справі №202/8301/21, наголошується, що при визначенні розміру відшкодування витрат на професійну правову допомогу суд повинен ураховувати складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг і витрачений адвокатом час на їх надання, а не лише дані, наведені в акті приймання-передачі наданих адвокатом послуг.
Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував характер спірних правовідносин, складність справи, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для сторін, вимоги розумності і справедливості. Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу суд вірно вважав належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взяв до уваги подане представником відповідача клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з оскаржуваного рішення суду, судом зазначено, що стороною відповідача не надано розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про ненадання адвокатом передбачених договором послуг. 
Крім того, 09 червня 2025 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав заяву в якій просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5 453,44 грн., які складаються з судового збору у розмірі 453,44 грн. та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
До заяви долучено акт прийому передачі виконаних робіт №01 від 05 червня 2025 року, згідно якого адвокатом на підставі договору №б/н про надання правової допомоги від 18.12.2025 року та відповідно до рахунку №1 від 05.05.2025 року були надані наступні послуги: аналіз та вивчення документів, консультування по справі – 1 год. – 1000 грн., ознайомлення з матеріалами справи 1 год. - 1000 грн., складання апеляційної скарги 2 год. – 2000 грн., участь в судових засіданнях 1 год. – 1000 грн, а всього 5 000 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, в ній відсутній договір про надання професійної правничої допомоги №б/н від 18.12.2025 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити правильність розрахунку вартості наданих послуг, а відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
При цьому колегія суддів враховує і те, що оскаржуване ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не скасував, а лише змінив, виключивши з мотивувальної частини посилання суду на те, «що відповідач не погоджується на розірвання шлюбу та просить в позові відмовити», зазначивши в мотивувальній частині рішення, що « ОСОБА_1 не заперечує щодо розірвання шлюбу». 
Вищенаведене є підставою для відмови в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про стягнення з позивачки судового збору за подання апеляційної скарги та витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2024 року – змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, «що відповідач не погоджується на розірвання шлюбу та просить в позові відмовити», зазначивши в мотивувальній частині рішення, що « ОСОБА_1 не заперечує щодо розірвання шлюбу».
В решті рішення суду залишити без змін
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 09.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк