21.07.25
22-ц/812/1251/25
Провадження № 22-ц/812/1251/25
               
П О С Т А Н О В А
іменем України

21 липня 2025 року м. Миколаїв
справа № 488/2352/23
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Лівінського І.В.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Царюк Л.М., 
із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
Акціонерного товариства «Універсал Банк»
на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухваленого 30 квітня 2025 року під головуванням судді Чернявської Я.А. в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складений 30 квітня 2025 року, у цивільній справі
за позовом
ОСОБА_1  до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання припиненими зобов`язання за договором про надання банківських послуг та розірвання договору,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви
У липні 2023 року  ОСОБА_1  через свого представника -  адвоката Мотельчук Ю.І. звернулася з позовом до Акціонерного товариства (далі – АТ) «Універсал Банк» про визнання припиненими зобов`язання за договором про надання банківських послуг та розірвання договору.
Позивачка зазначала, що 27 січня 2020 року вона звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву банківських послуг "Моnоbаnk".
За умовами укладеного Договору позивачка отримала кредит у розмірі 35 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок НОМЕР_1 , спеціальним платіжним засобом якого є платна картка НОМЕР_2 .
У жовтні 2022 року АТ "Універсал Банк" звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 боргу за Договором про надання банківських послуг Моnоbаnk від 27 січня 2020 року станом на 07 грудня 2021 року у розмірі 67 139,90 грн, а також 2481,00 грн судового збору, який був задоволений рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2022 року.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову АТ "Універсал Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Під час розгляду апеляційної скарги судом було встановлено, що на день ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість за кредитним договором.
01 червня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила відповідачу поштове відправлення № 5401711661142 із заявою про закриття поточного рахунку НОМЕР_1 , спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка Monobank № НОМЕР_3 . За відомостями поштового оператора "Укрпошта" відправлення №5401711661142 отримане адресатом 09 червня 2023 року. 
На час подання позовної заяви, поточний рахунок НОМЕР_1 , спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка Monobank № НОМЕР_3 не закритий, результати розгляду заяви про закриття рахунку позивачці не відомі.
Посилаючись на викладене, а також вимоги законодавства щодо безумовного права позивача, як клієнта банку, на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку, позивачка просила суд визнати припиненими зобов`язання за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 27 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк» на поточний рахунок НОМЕР_1 , спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка Monobank № НОМЕР_3 та розірвати вказаний договір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2025 року позов задоволений частково. Постановлено визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за договором про надання банківських послуг "Моnоbаnk" від 27 січня 2020 року, укладеним з АТ «Універсал Банк» на відкриття поточного рахунку № НОМЕР_1 у гривні, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка "Моnоbаnk" № НОМЕР_3 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням того, що судом апеляційної інстанції у постанові від 20 березня 2023 року було встановлено відсутність заборгованості за поточним рахунком, відкритим на підставі Анкети-заяви ОСОБА_1 від 27 січня 2020 року, а також безпідставність вимог АТ «Універсал Банк» щодо нарахування заборгованості по процентах за користування кредитними коштами, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування відсотків за користування кредитними коштами за договором від 27 січня 2020 року та наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 щодо визнання припиненим зобов`язання позивача за вказаним договором.
Що стосується вимог позивача про розірвання договору про надання банківських послуг "Моnоbаnk" від 27 січня 2020 року, суд дійшов висновку, що при розгляді справи, судом не встановлено істотних порушень відповідачем умов договору банківського обслуговування, а позивачкою не доведено те, що такі порушення мають місце і вони позбавили її того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі АТ «Універсал Банк», посилаючись на незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду, просило вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги представник АТ «Універсал Банк» зазначав, що суд першої інстанції взагалі не дослідив і не надав оцінки жодному доказу наданому відповідачем, посилаючись на преюдиційність постанови апеляційного суду, з чим апелянт не погоджується.
Зазначає, що сам по собі факт відмови в позові банку про стягнення заборгованості не може тлумачитися як встановлення факту відсутності боргу. 
Особа, яка звернулася до банку, підписала заяву, отримала картку, користувалася кредитом і повертала борг – не могла не розуміти, що діє на умовах банківського договору. Твердження про відсутність волевиявлення чи необізнаність із умовами договору — несумісне з елементарним здоровим глуздом, правовою логікою та фактичними обставинами справи. Це твердження суперечить здоровому глузду. 
Представник апелянта зазначає, що договір про надання банківських послуг, укладений між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 є правомірним правочином.
Зазначає, що сторони належним чином уклали кредитний договір, в тому числі погодили Умови і правила, шляхом завантаження мобільного додатку «monobank» на мобільний телефон позивачки та проставляння електронного цифрового підпису сторін, що свідчить про погодження сторонами усіх істотних умов для відповідного виду договору, тарифами, зокрема, процентами за користування коштами, з яких сторони досягли згоди. Умови і правила надання банківських послуг та момент підписання анкети -заяви ОСОБА_1 містили відомості про проценту ставку за користування коштами.
Висновки щодо правомірності укладення сторонами кредитного договору містяться у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19; від 10 червня 2021 року у справі № 524/5556/19 від 10 червня 2021 року.
Вказує, що всі внесені позивачкою кошти відображаються у виписці по рахунку, а також враховані при здійсненні актуального розрахунку заборгованості по кредиту. Станом на 11 вересня 2023 року сума заборгованості по договору становила 21340,61 грн. 
Посилається на те, що дії позивачки є не зрозумілі, вона протирічить сама собі: одночасно оскаржує умови нарахування боргу, заперечує наявність будь-якої заборгованості і разом з тим, час від часу вносить грошові кошти в рахунок погашення існуючого та не повернутого боргу перед АТ «Універсал Банк». Тим самим доводить, що добре усвідомлює факт його наявності, але не контролює розмір залишку, необхідного для повного виконання зобов`язання.
Посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц, представник апелянта вказував, що той факт, що позивачкою було не вірно обрано спосіб захисту нібито порушеного права, оскільки позовні вимоги є неефективним способом захисту, оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелюють негативні наслідки нібито порушення її права.
Апелянт вказує, що позивачка визнає факт укладення договору, який просить розірвати, втім позивачка не надала жодних доказів суду на підтвердження того, що вона виконала всі свої зобов`язання за вказаним договором. Якщо позивачка визнає факт отримання кредитних грошових коштів у банку, то вона зобов`язання їх повернути зі сплатою процентів за користування ними, встановлених договором, який вона просить розірвати.
Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, як неодноразово зазначав Верховний Суд у постановах від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17; від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.
Також звертає увагу суду на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 січня 2021 року по справі № 755/6962/19; від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц щодо укладення та прийняття умов договору.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що зазначено в реєстрі підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасникам справи (т.2 а.с.117).
Представник відповідача – адвокат Попов В.О., надав до суду клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою суду від 04 липня 2025 року задоволено. Однак в призначений судом час (21 липня 2025 року о 10 год. 15 хв.) представник відповідача – адвокат Попов В.О. не вийшов на зв`язок з технічних причин. Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило. За такого, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого.

2. Мотивувальна частина

Обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що 27 січня 2020 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг, шляхом підписання анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг, відповідно до якого АТ «Універсал Банк» надало відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок.
У жовтні 2022 року АТ «Універсал Банк» звернулося з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості станом на 07 грудня 2021 року в сумі 67139,90 грн за наданим кредитом (тілом кредиту) у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору від 27 січня 2020 року.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2022 року у справі № 488/1585/22 позов АТ «Універсал Банк» був задоволений, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за Договором про надання банківських послуг “Моnоbаnk” від 27 січня 2020 року, станом на 07 грудня 2021 р., на загальну суму – 67 139.90 грн., з яких загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) – 67 139.90 грн.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 березня 2023 року у вказаній справі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Вказана постанова Миколаївського апеляційного суду набрала законної сили 20 березня 2023 року, у касаційному порядку сторонами не оскаржувалась.
       
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про припинення зобов`язань, ОСОБА_1 зазначала про те, що у неї відсутня заборгованість за кредитним договором від 27 січня 2020 року, що підтверджується постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 березня 2023 року, а тому кредитні зобов`язання є припиненими.
Із матеріалів справи видно, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 березня 2023 року у справі № 488/1585/22, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Вказане рішення апеляційною інстанцією було обґрунтовано тим, що надані АТ «Універсал Банк» документи, зокрема, копія анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг від 27 січня 2020 року, Умови і правила обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк», які містять Паспорт споживчого кредиту «картка monobank» та Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача, Тарифи чорної картки monobank, не підтверджують наявність між сторонами домовленості щодо розміру процентів за користування кредитом, а також наявність заборгованості у розмірі, визначеному позивачем.
Зазначено, що ані Умови і правила обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів, які містять Паспорт споживчого кредиту «картка monobank» та Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача, ані Тарифи чорної картки monobank не містили підпису позичальника ОСОБА_1 . Сама заява ОСОБА_1 не містила жодних відомостей про розмір процентів за користування кредитними коштами, а тому у АТ «Універсал Банк» не було підстав для нарахування та стягнення відсотків з ОСОБА_1 за користування кредитним коштами.
Під час розгляду справи Миколаївським апеляційним судом було встановлено, що з наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором від 27 січня 2020 року, ОСОБА_1 нараховані та списані проценти за користування кредитними коштами на загальну суму 21877 грн 35 коп. Оскільки сторони у кредитному договорі не передбачили нарахування та стягнення з позичальника процентів, з огляду на заперечення останнього про узгодження умов договору щодо сплати процентів, то дії Банку щодо їх нарахування та стягнення були визнані такими, що порушили умови договору. Тому вказана сума була зарахована на погашення тіла кредиту. Із виписки про рух коштів по рахунку було встановлено, що станом на 14 грудня 2022 року (день ухвалення оскаржуваного судового рішення) ОСОБА_1 з 27 січня 2020 року здійснено витрати коштів на суму 1226236,52 грн. При цьому з цієї суми підлягала вирахуванню списана загальна сума на погашення процентів, які не узгоджено сторонами за умовами укладеного договору - 21877,35 грн. та списана 30 серпня 2022 року сума нарахування судових витрат у розмірі 2 481 грн. Отже, сума витрат становила 1201877,17 грн. Сума зарахувань за наданим рахунком складала 1202982,09 грн.
За такого, апеляційний суд дійшов висновку, що на день ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції (14 грудня 2022 року) у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість за кредитним договором від 27 січня 2020 року.
Заперечуючи в задоволенні позову про припинення зобов`язань за договором, відповідач посилався на те, що ОСОБА_1 має непогашену заборгованість за вказаним договором станом на 11 вересня 2023 року в розмірі 21340,61 грн.
Аналогічні доводи представник відповідача зазначив і в апеляційній скарзі.
Між тим, як вбачається з наданого відповідачем розрахунку заборгованості та виписки по рахунку ОСОБА_1 , нарахування відповідачем вказаної заборгованості пов`язане лише з тим, що відповідач фактично не погоджується з постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 березня 2023 року у справі № 488/1585/22, про відсутність боргу за кредитним договором станом на 14 грудня 2022 року.
Водночас, з виписки по рахунку видно, що в період після 14 грудня 2022 року ОСОБА_1 не користувалась кредитними коштами за спірним договором. А тому, на час розгляду справи в суді першої інстанції у неї не було невиконаних зобов`язань за цим договором. 
У силу положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, у справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 виконала зобов`язання за кредитним договором від 27 січня 2020 року у повному обсязі, підстави вважати зобов`язання невиконаним відсутні, що відповідно до вимог закону є підставою для припинення зобов`язань за таким договором.
Подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21), від 25 травня 2022 року у справі № 570/1657/18 (провадження № 61-7781св21) та від 22 лютого 2023 року у справі № 127/6494/21 (провадження № 61-4192св22).
Доводів на спростування таких висновків апеляційна скарга не містить. 

Доводи апеляційної скарги щодо невірно обраного позивачкою способу захисту є помилковими виходячи з наступного.
Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права.
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.
Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.
Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20, провадження № 12-20гс22).
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи інтересу та припинення дій, які порушують це право або інтерес. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу в потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
В постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 127/6494/21 (провадження № 61-4192св22) зазначено: «У справі, яка розглядається, позивач фактично обрав спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими зобов`язань перед АТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором внаслідок їх повного виконання, проведеного належним чином, але цього АТ КБ "ПриватБанк" не визнає.
За таких обставин позивачу недоступні інші можливості захисту її прав, тому ним заявлено до суду вимогу про захист охоронюваного законом інтересу у правовій визначеності на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України та статті 599 ЦК України, як превентивний спосіб захисту у правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за кредитним договором та діяти, не порушуючи їх.
Подібний висновок викладено у пункті 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20 (провадження № 12-20гс22).
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що ефективним способом захисту у даній справі буде визнання припиненим зобов`язання.
Виходячи із конкретних обставин цієї справи, обраний позивачем спосіб захисту порушеного інтересу, у частині вимог про визнання припиненими зобов`язання за договором "Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання послуг продукта кредитних карт" від 06 грудня 2014 року, є ефективним у правовій визначеності щодо належного виконання ним зобов`язань за цим договором, а тому така позовна вимога підлягає задоволенню.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 459/2645/21 (провадження № 61-9071св22).»
Отже, виходячи з зазначених висновків Верховного Суду, вимог ОСОБА_1 про визнання припиненими зобов`язання за спірним кредитним договором, є ефективним способом захисту.

Доводи заявника про те, що судом першої інстанції рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року по справі № 522/1528/15, у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 у справі №561/77/19; від 12 січня 2021 у справі № 524//5556/19; від 10 червня 2021 у справі № 234/7159/20; від 10 жовтня 2019 у справі №320/8618/15; від 09 червня 2021 у справі №948/393/20; від 16 жовтня 2020 по справі №910/12787/17 від 21 січня 2021 по справі № 755/6962/19 від 23 грудня 2020 по справі № 127/23910/14, від 25 березня 2020 у справі №760/15082/18, від 02 грудня 2020 у справі №569/22588/18, від 21 лютого 2018 у справі №266/2084/16, від 30 червня 2020 у справі №686/1296/17, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
У справах № 524//5556/19, №760/15082/18, № 569/22588/18, №266/2084/16, №686/1296/17, № 755/6962/19, №910/12787/17, розглядався позов про визнання договору недійсним.
У справі №561/77/19 розглядався позов про стягнення заборгованості за кредитним договором.
У справі № 234/7159/20 розглядався позов про встановлення нікчемності кредитного договору і застосування наслідків його недійсності.                         
У справі №320/8618/15 розглядався позов про спонукання до виконання умов кредитного договору та перерахунку сплачених грошових коштів у відповідності до умов кредитного договору; 
У справі №948/393/20 розглядався позов про стягнення орендної плати. 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року по справі № 522/1528/15 зазначено: « 80. Отже, необхідною умовою задоволення позову є наявність спору. Зокрема, у справі про визнання поруки припиненою позивач має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі. 81. Водночас позивач не довів, а суди не встановили, що відповідач вважає наявними будь-які свої права, крім тих, за захистом яких 30 жовтня 2009 року АКБ СР «УкрСоцбанк» звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості до ПМП «ВКФ «Влад» та поручителів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Отже, ОСОБА_1 мала захищати свій інтерес під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати окрему судову справу.»
У справі № 127/23910/14 предметом касаційного перегляду були вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання заявника про те, що апеляційним судом рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 грудня 2020 у справі №561/77/19; від 12 січня 2021 у справі № 524//5556/19; від 10 червня 2021 у справі № 234/7159/20; від 10 жовтня 2019 у справі №320/8618/15; від 09 червня 2021 у справі №948/393/20; від 16 жовтня 2020 по справі №910/12787/17 від 21 січня 2021 по справі № 755/6962/19 від 23 грудня 2020 по справі № 127/23910/14, від 25 березня 2020 у справі №760/15082/18, від 02 грудня 2020 у справі №569/22588/18, від 21 лютого 2018 у справі №266/2084/16, від 30 червня 2020 у справі №686/1296/17.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах (у неподібних правовідносинах) не має правового значення для справи, яка є предметом апеляційного перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
За таких обставин посилання заявника про те, що судом ухвалено рішення у справі без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, є помилковими.

Що стосується вимог апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в повному обсязі, тобто і в частині відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання спірного кредитного договору, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки доводів незгоди скаржника з рішенням в цій частині скарга не містить. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення належить залишити без зміни з наведених вище підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 червня 2025 року про відкриття апеляційного провадження поновлено Акціонерному товариству «Універсал Банк»  строк на апеляційне оскарження рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2025 року та зупинене дію оскаржуваного рішення.
В зв`язку з залишенням рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2025 року без змін, дію вказаного рішення слід відновити.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2025 року - без змін.
Відновити дію рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2025 року.
       Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий	І.В. Лівінський	
  Судді:	  Т. Б. Кушнірова Л.М. Царюк	

Повне судове рішення складено 23 липня 2025 року