Справа № 132/1547/25
Провадження № 22-ц/801/1828/2025
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року	Справа № 132/1547/25	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Ковальчука О.В., Оніщука В.В.,
               за участю секретаря судового засідання Закерничної А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №132/1547/25 за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність в.о. начальника Калинівського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Заїки Б.В. та скасування арешту майна, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка Олексія Олексійовича на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року, яку постановив суддя Сєлін Є.В. в Калинівському районному суді Вінницької області, повний текст складено 04 липня 2025 року,

в с т а н о в и в :

В травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі зазначеною скаргою, яку мотивував тим, що на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області (на сьогодні - Калинівський відділ державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)), перебував виконавчий лист № 2-36/10, виданий 23 травня 2011 року Калинівським районним судом Вінницької області на виконання рішення від 08 грудня 2010 року про стягнення з нього та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «Універсал Банк» суми заборгованості за кредитним договором № 15/04/1322к-07 від 23 листопада 2007 року, договором поруки від 26 листопада 2007 року, в розмірі 209786,30 грн.
Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Морозової Ю.А. від 28 вересня 2015 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, накладено арешт на все його майно та оголошено заборону на його відчуження. На підставі цієї постанови, 28 вересня 2015 року державним реєстратором реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Мельник Д.С. прийнято рішення № 24827351 про реєстрацію обтяження у вигляді арешту на все його нерухове майно, про що в спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснено запис про обтяження під № 11366791. 
28 вересня 2015 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Калинівського районного управління юстиції Морозовою Ю.А. на підставі пункту 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, яке за належністю направлене до Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції. 
В подальшому, 16 жовтня 2015 року державним виконавцем цього органу державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2, в якому 26 вересня 2017 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (правонаступника Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції) Янечик А.А., на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Одночасно із цим, державним виконавцем не було вирішено питання щодо зняття арешту з нерухомого майна, що змусило його представника 25 квітня 2025 року звернутися до Калинівського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із відповідною заявою, яка була залишена без задоволення. 
Таким чином, зазначене стало підставою для звернення зі скаргою до суду в якій просив: 
1). визнати протиправною бездіяльність Калинівського відділу державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не скасування арешту нерухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладеного постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Морозової Ю.А. від 28 вересня 2015 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
2). скасувати арешт нерухомого майна, відомості про який було внесено в спеціальний розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером запису про обтяження 11366791, згідно рішення державного реєстратора реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Мельник Д.С. від 28 вересня 2015 року № 24827351. 

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року відмовлено у задоволенні скарги.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Якименко О.О. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, судом не надано належної оцінки обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Просив ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на даний час арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , який в межах виконавчого провадження застосований постановою від 28 вересня 2015 року державним виконавцем Морозовою Ю.А. - втратив своє правове призначення, а саме забезпечення стягнення за виконавчим документом.
Суд першої інстанції не звернув увагу, що при таких умовах арешт майна ОСОБА_1 , як обмежувальний захід, призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відзиві на апеляційну скаргу Калинівський відділ державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі. 

Учасники справи просили розгляд справи проводити у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 08 грудня 2010 року у справі 2-36/10 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 15/04/1322к-07 від 23 листопада 2007 року, договором поруки від 26 листопада 2007 року, яке набуло законної сили 15 квітня 2011 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 15/04/1322к-07 від 23 листопада 2007 року, договором поруки від 26 листопада 2007 року, в загальному розмірі 209786,30 грн, з яких: 42463,57 грн - прострочена заборгованість по сумі кредиту; 110403,94 грн - заборгованість по сумі кредиту; 43290,49 грн - відсотків; 13628,30 грн - пені, а також 1700 грн по сплаті державного мита, та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи. 
На виконання цього судового рішення, 23 травня 2011 року виданий виконавчий лист стягувачу.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Морозової Ю.А. від 14 вересня 2015 року, відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 2-36/10, виданого 23 травня 2011 року Калинівським районним судом Вінницької області.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Морозової Ю.А. від 28 вересня 2015 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

28 вересня 2015 року відповідно до рішення № 24827351 державного реєстратора реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Мельник Д.С. до спеціального розділу Державного реєстру речових прав внесено запис про обтяження 11366791 - арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Морозової Ю.А. від 28 вересня 2015 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. 

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Морозової Ю.А. від 28 вересня 2015 року, у відповідності до п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження закінчено у зв`язку із направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

16 жовтня 2015 року Центральним відділом державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 2-36/10, виданого 23 травня 2011 року Калинівським районним судом Вінницької області. 

26 вересня 2017 року зазначений виконавчий лист на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Янечик А.А. від 26 вересня 2017 року, був повернутий стягувачу.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII).

У разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається (частина третя статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII).

У пункті 10 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно частини четвертої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII арешти з майна боржника знімаються уразі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню.

За змістом частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначено, що:
«законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII)».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Як вбачається зі скарги боржник просив визнати неправомірною бездіяльність, яка полягає у не знятті арешту. За змістом частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області повертаючи виконавчий лист стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуте стягнення, без зняття арешту з майна боржника, діяв правомірно, оскільки ним не була встановлена жодна з підстав, передбачених ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, суд першої інстанції, як і апеляційний суд не встановили випадків, передбачених частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Тому, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання неправомірною бездіяльності щодо не скасування арешту з нерухомого майна.

Також, суд першої інстанції вірно врахував, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

У постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 333/395/22 (провадження № 61-9753св23) зроблено висновок, що арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. У разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є завершеним. Лише факт такого повернення, зокрема через відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна та коштів. Стягувач може повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Тоді як за заявою боржника суд може визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, з підстав, передбачених частиною другою статті 432 ЦПК України.

Близький за змістом висновок сформульовано у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 202/1182/22, від 15 лютого 2023 року у справі № 202/1183/22, від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20, постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 521/14329/20, в ухвалі Верховного Суду від 14 вересня 2023 року у справі № 754/19209/21, постановах Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г, від 16 травня 2018 року у справі № 10/56-08.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правові підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 - відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними, процесуальних порушень, які були б обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції чи призвели б до неправильного вирішення справи апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Якименка Олексія Олексійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 04 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 липня 2025 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Ковальчук О.В.
               
                                                       Оніщук В.В.