КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                            
№22-ц/824/12020/2025                                                                                          
             
                                                      П О С Т А Н О В А
 
                                             І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
24 липня 2025року                                                                        місто Київ
                                                                                               справа № 359/4771/25                                
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.
                  суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.
                  за участю секретаря судового засідання -Балкової А.С.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1  на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2025року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Борця Є.О., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,-
 
   В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2025 року позивач звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з         ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 184500 грн.
Одночасно з поданням позовної заяви, позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила забезпечити позов шляхом накладення арешту нагрошові рахунки відповідача розміщені в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 184500 грн.: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12 НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_8, НОМЕР_16, НОМЕР_17 НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_22, НОМЕР_23 НОМЕР_24, НОМЕР_25, НОМЕР_3, НОМЕР_26, НОМЕР_27, НОМЕР_28, НОМЕР_29, НОМЕР_30, НОМЕР_31 та НОМЕР_32.
Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилалася на те, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду про задоволення позову. 
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнено частково.
Накладено арешт на земельну ділянку площею 1,613 га з кадастровим номером 3220884800:02:005:0738, право власності на яку зареєстровано за           ОСОБА_2 .
У задоволенні заяви в частині вимоги про вжиття інших заходів забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач      ОСОБА_3  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила ухвалу скасувати в частині та її заяву задовольнити у повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд, накладаючи арешт на земельну ділянку вийшов за межі заявлених нею вимог у заяві, задовольнивши вимогу яку не було заявлено позивачем для захисту своїх прав.
Вказувала, що у разі звернення до суду з позовом про стягнення коштів саме відповідач має доводити недоцільність та неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить позивач.
Вважає, що наявні всі підстави для забезпечення позову у вигляді арешту рахунків відповідача в межах суми позову у розмірі 184500 грн.
11 липня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у її задоволенні, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 
Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність позивача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено  види забезпечення позову.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 При цьому при вирішенні питання про забезпечення  позову суд  має здійснити оцінку  обґрунтованості доводів  заявника  щодо необхідності  вжиття  відповідних  заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності  доводів заявника  щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним  заходом забезпечення позову  і предметом  позовної вимогти, зокрема, чи спроможний  такий захід  забезпечити  фактичне виконання  судового рішення в разі задоволення  позову; ймовірність  утруднення  виконання  або невиконання  рішення  в разі невжиття  таких заходів.  
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити  порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання  чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Як вбачається з матеріалів справи,позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 184500 грн.
Порушуючи питання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові рахунки відповідача розміщені в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 184500 грн.: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12 НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_8, НОМЕР_16, НОМЕР_17 НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_22, НОМЕР_23 НОМЕР_24, НОМЕР_25, НОМЕР_3, НОМЕР_26, НОМЕР_27, НОМЕР_28, НОМЕР_29, НОМЕР_30, НОМЕР_31 та НОМЕР_32, позивач посилалася на те, що невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. Вказувала, що заявлений нею захід забезпечення позову відповідає вимогам на забезпечення яких він вживається, оскільки предметом заборони є лише арешт рахунків відповідача на суму позову у розмірі 184500 грн., з метою запобігання недобросовісної поведінки відповідача.
У письмових поясненнях, поданих до суду першої інстанції позивач вказувала на те, що 06 травня 2023 року набув чинності Закон України від 11 квітня 2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного часу». Вказаним Законом викладено у новій редакції п.10-2 розділу XІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого передбачено можливість здійснювати видаткові операції з поточного рахунку на суму в розмірі, що протягом одного календарного місяця не перевищує двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на 1 січня поточного календарного року. Зазначала, що з 01 квітня 2023 року мінімальна заробітна плата в Україні складає 8000 грн., тобто два розміри мінімальної заробітної плати становить 16000 грн. Посилалася на те, що у разі задоволення заяви про забезпечення позову відповідач може визначити поточний рахунок для здійснення поточних операції та отримувати дві мінімальні заробітні плати, які становлять 16000 грн. до вирішення справи по суті.
Так, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати інтереси не лише заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені. Це означає, що суд повинен збалансовано оцінювати наслідки можливого забезпечення позову для всіх сторін та інших осіб, які можуть бути залучені, щоб уникнути порушення їхніх прав та інтересів
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що суд не може самостійно обирати майно для накладення арешту як забезпечення позову. Забезпечення позову, в тому числі накладення арешту на майно, відбувається на підставі заяви однієї зі сторін (позивача) і після розгляду судом відповідних обставин та доказів. Суд вирішує, чи накладати арешт на майно, виходячи з обґрунтованості заяви позивача та ризиків незабезпечення виконання рішення суду. 
Суд діє на підставі заяви та доказів, наданих позивачем, і приймає рішення про накладення арешту на майно, враховуючи обґрунтованість заяви та ризики, що можуть виникнути у випадку невиконання рішення суду
Накладаючи арешт на земельну ділянку площею 1,613 га з кадастровим номером 3220884800:02:005:0738, право власності на яку зареєстровано за        ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на одну з земельних ділянок відповідача є співмірним заходом забезпечення позову із заявленими позовними вимогами. Натомість, накладення арешту на грошові кошти у вказаному розмірі, що зберігаються на кожному з 29 наведених рахунків, відкритих для обслуговування  ОСОБА_4 навпаки не відповідатиме вимогам розумності та співмірності.
Разом з тим, суд першої інстанції, накладаючи арешт на земельну ділянку площею 1,613 га з кадастровим номером 3220884800:02:005:0738, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , вийшов за межі вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, задовольнивши вимогу яку не було заявлено позивачем для захисту своїх прав.
Що стосується вимог заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту нагрошові рахунки відповідача розміщені в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 184500 грн.: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12 НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, НОМЕР_8, НОМЕР_16, НОМЕР_17 НОМЕР_18, НОМЕР_19, НОМЕР_20, НОМЕР_21, НОМЕР_22, НОМЕР_23 НОМЕР_24, НОМЕР_25, НОМЕР_3, НОМЕР_26, НОМЕР_27, НОМЕР_28, НОМЕР_29, НОМЕР_30, НОМЕР_31 та НОМЕР_32, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з п.1 чт.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При цьому, позивач просила забезпечити позов шляхом накладення арешту нагрошові рахунки відповідача, що не передбачено нормами ЦПК України.
З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_2 є діючим військовослужбовцем, офіцером штабу механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , безпосередньо бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та має постійний дохід, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 01 червня 2024 року.
Заперечуючи проти заяви, відповідач вказував на те, що накладення арешту на його рахунки створює загрозу для його матеріального становища, оскільки позбавляє можливості належним чином задовольняти свої базові потреби, що може призвести до значних фінансових труднощів та порушення його права як громадянина та військовослужбовця. Зазначав, що з рахунків на які надходить грошове забезпечення, здійснюються регулярні виплати на утримання його дитини у вигляді аліментів. Посилався на те, що він є власником  земельних ділянок площею 1,613 га з кадастровим номером 3220884800:02:005:0738; площею 1,4827 га з кадастровим номером 3220884800:02:005:0633; площею 0,9082 га з кадастровим номером 3220884800:02:004:0440; площею 1,4509 га з кадастровим номером 3220884800:02:005:0287; площею 1,6133 га з кадастровим номером 3220884800:02:005:0286; площею 0,8665 га з кадастровим номером 3220 884800:02:004:0984, які можуть бути об`єктом виконання судового рішення у разі задоволення позову. Вважає, що вжиття заходу забезпечення позову у вигляді арешту його рахунків є надмірним тягарем  та фактично необгрунтованим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Оскільки відповідач є офіцером штабу механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , має постійний дохід (отримує заробітну плату), а відтак накладення арешту на його рахунки, на які надходить його грошове забезпечення, як військовослужбовця може призвести до того, що останній не зможе належним чином задовольняти свої базові потреби, у тому числі, які пов`язані зі здійсненням військової служби.
Таким чином, колегія суддів вважає, що невжиття заходів забезпечення позову в обраний позивачем спосіб, не буде мати наслідком невиконання можливого рішення суду, оскільки відповідач має у власності земельні ділянки, які можуть бути об`єктом виконання судового рішення у разі задоволення позову. Позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, в тому числі і на земельні ділянки в межах ціни позову.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рахунки відповідача в межах ціни позову.
З урахуванням вищевикладеного, ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
                                                  П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2025 року скасувати та постановити нову.
 
У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Головуючий:
 
Судді: