ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2025 року                                                                   Справа №918/1256/24 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя                          Мельник О.В.
суддя                                                  Олексюк Г.Є. 
суддя                                                  Петухов М.Г. 
секретар судового засідання           Переходько К.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" на рішення Господарського суду Рівненської області від 29.04.2025 (суддя Бережнюк В.В., повне рішення складено 01.05.2025)
за позовом Керівника Дубенської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі:
1) Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області
2) Тараканівської сільської ради Дубенського району Рівненської області
до Приватного акціонерного товариства "Рівненська рибоводно-меліоративна станція"          
про припинення права володіння гідротехнічними спорудами, усунення перешкод в користуванні земельними ділянками водного фонду
за участю:
прокурорів - Манжаюка Д.Л., Чернеги Ю.П., 
представника позивача-1 - не з`явився, 
представника позивача-2 - не з`явився,
представника відповідача - Костюченка С.А.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 29.04.2025 позов прокурора  в інтересах держави в особі Смизької селищної ради, Тараканівської сільської ради задоволено у повному обсязі. 
При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що гідротехнічні споруди, які перебували у віданні Рівненської державної рибоводно-меліоративної станції, в процесі приватизації вказаного підприємства не увійшли до статутного фонду ВАТ "Рівненська РМС", а залишились у державній власності. 
Відтак, господарський суд, беручи до уваги той факт, що на земельній ділянці розташовані об`єкти державного майна, вказав, що така земельна ділянка в силу законодавства не може перебувати у постійному користуванні суб`єкта господарювання приватного права. 
Враховуючи положення земельного законодавства станом на лютий-березень 2011 року, приймаючи до уваги відсутність у договорі оренди земельних ділянок посилання на дату та номер рішення, розпорядження тощо Дубенської районної державної адміністрації, на підставі якого земельна ділянка була передана в оренду відповідачеві, суд дійшов висновку, що у ПрАТ "Рівненська РМС" відсутні підстави для використання водних об`єктів на земельній ділянці площею 296,7 га на основі Державного акту на право постійного користування землею серії РВ 00066, оскільки цей акт був виданий Рівненській державній рибоводно-меліоративній станції, організаційно-правова форма якої змінилася. 
Також суд зазначив, що хоча до відповідача відбувся перехід прав та обов`язків від Рівненської державної рибоводно-меліоративної станції, однак прав на земельну ділянку водного фонду з  кадастровим номером 5621689500:14:025:0005, площею 296,7 га Приватне акціонерне товариство "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" не набуло, тому таке право не могло перейти до відповідача як правонаступника. 
При цьому, суд вважає, що надані відповідачем докази щодо права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на спірній земельні ділянки, не спростовують обґрунтованість позовних вимог і водночас не позбавляють можливості оформити в силу приписів Земельного кодексу України відповідні права на земельну ділянку для обслуговування нерухомого майна.
Таким чином, господарський суд вказав, що державна реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права постійного користування на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю (у цьому випадку на земельну ділянку водного фонду, яка згідно вимог ст.92 ЗК України не може перебувати у постійному користуванні у відповідача) за особою, яка не має на нього жодних прав, є перешкодою в реалізації територіальною громадою речових прав на зазначений об`єкт.
З огляду на викладене, враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку, що ефективним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є пред`явлення негаторного позову до ПрАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" про усунення перешкод територіальній громаді в особі Смизької селищної ради у користуванні та розпорядженні водним об`єктом та земельною ділянкою водного фонду під ним площею 296,7 га з кадастровим номером 5621689500:14:025:0005 шляхом зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку та водний об`єкт, припинення права володіння відповідача на спірне майно та визнання недійсним у частині договору оренди водного об`єкта від 12.03.2011. Водночас, обґрунтованість позовних вимог підтверджується матеріалами справи. 
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" звернулось з апеляційною скаргою до апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Апелянт, зокрема, вказує, що до ВАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" перейшли усі права і обов`язки приватизованого державного підприємства із посиланням на наказ Фонду державного майна України №191 та статут відповідного товариства, а тому враховуючи ст.7, 27, 92 ЗК України право постійного користування спірною земельною ділянкою набуте Рівненською державною рибоводно-меліоративною станцією не припинилось, а перейшло до його правонаступника ВАТ "Рівненська РМС" (яке у подальшому змінило свою організаційно-правову форму на ПрАТ) утвореного внаслідок зміни організаційно-правової форми державного підприємства за наслідками приватизації. 
Скаржник зауважує, що суд першої інстанції проігнорував рішення Господарського суду Рівненської області від 20.12.2005 у справі №15/342, яким було підтверджено факт правонаступництва ВАТ "Рівненська РМС" прав та обов`язків підприємства Рівненська державна рибоводно-меліоративна станція. Предметом розгляду даної справи являлось встановлення законності права постійного користування, в тому числі спірною земельною ділянкою з к.н. 5621689500:14:025:0005, площею 296,7 га. 
Окрім того, звертає увагу, що на праві приватної власності ПрАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" перебуває комплекс будівель та гідротехнічних споруд, який складається будинку охорони та відповідних гідротехнічних споруд згідно переліку. Тобто такий об`єкт нерухомого майна - як будинок охорони, що перебуває у приватній власності відповідача досі знаходиться на спірній земельній ділянці, право постійного користування якої скасовано.
Таким чином, із посиланням на ст.120 ЗК України, відповідач вважає, що прийняте оскаржуване рішення суду є неефективним, оскільки заявлена позовна вимога не призведе до відновлення прав позивачів, та не вирішує долю майнових прав відповідача на спірну земельну ділянку, як наслідок одна та інша сторона потребуватимуть нового звернення до суду з реальним відновленням порушених прав.
Апелянт, посилаючись на ст.15 Закону України "Про оренду землі", зазначає, що вказана норма не передбачає такої обов`язкової та істотної умови договору як "дата та номер рішення, розпорядження тощо, на підставі якого земельна ділянка була передана в оренду відповідачеві", а тому висновок суду, в частині визнання недійсним договору оренди, враховуючи його один єдиний мотив, не відповідає вимогам матеріального права та є помилковим, як наслідок рішення суду, в частині визнання недійсним договору оренди, підлягає скасуванню. 
Також вважає, що в ході розгляду справи, судом першої інстанції було допущено грубе порушення норм процесуального права, зокрема позов, в частині визнання недійсним договору оренди, було пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки договір оренди було укладено між орендодавцем - Дубенською РДА та орендарем - ПрАТ "Рівненська РМС". Таким чином, вирішуючи питання недійсності договору оренди, суд першої інстанції встановлював права та обов`язки Дубенської РДА, як сторони правочину, без залучення останнього до справи в якості відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові. 
Щодо припинення права володіння ПрАТ "Рівненська РМС" гідротехнічними спорудами, то скаржник, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 17.07.2024 у справі №918/791/23, вказує на невірно обраний прокурором спосіб захисту у вказаній частині, оскільки у аналогічних випадках, варто звертатись з позов про припинення володіння спірним майно, а не припинення права володіння. Відтак, позовна вимога про припинення права володіння ПАТ "Рівненська РМС" гідротехнічними спорудами не підлягає задоволенню. 
Скаржник зауважує, що прокурор не зміг належними та допустимими доказами довести приналежність таких споруд саме до гідротехнічних, як і не довів приналежність таких гідротехнічних споруд до земель водного фонду, що передані на праві постійного користуванні відповідачу згідно державних актів. 
18.07.2025 року прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, вказує, що окружною прокуратурою не оспорюється факт правонаступництва ПрАТ від державного підприємства, однак вказується на неправомірність використання ПрАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" земельної ділянки водного фонду, оскільки рішення уповноважених органів щодо передачі зазначених земель в постійне користування Рівненській державній рибоводно-меліоративній станції, ВАТ "Рівненська РМС", яке в подальшому реорганізоване в ПрАТ "Рівненська РМС", не приймалось, державний акт на право постійного користування землею державному підприємству не видавався, а отже такі землі не можуть використовуватись ПрАТ "Рівненська РМС" в порядку правонаступництва.
Також прокурор зазначає, що гідротехнічні споруди, які перебували у віданні Рівненської державної рибоводно-меліоративної станції, в процесі приватизації вказаного підприємства не увійшли до статутного фонду ВАТ "Рівненська РМС", а залишились у державній власності. Беручи до уваги той факт, що на земельній ділянці розташовані об`єкти державного майна, така земельна ділянка в силу закону не може перебувати у постійному користуванні суб`єкта господарювання приватного права. 
Щодо преюдиційності рішення Господарського суду Рівненської області від 20.12.2005 у справі №15/342 прокурор вказує, що оскільки у даних спірних та правовідносинах у справі №15/342 участь у справі беруть не одні й ті ж сторони, існують різні фактичні обставини, надано додаткові докази та наявні додаткові факти, тому рішення у справі №15/342 не підлягає застосуванню як преюдиційне у справі №918/1256/24.
Прокурор вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 29.04.2025 ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга ПрАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" є безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просить у задоволенні доводів апелянта відмовити в повному обсязі.
26.08.2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від прокуратури, у яких вважає, що обраний ним спосіб захисту, а саме припинення права володіння гідротехнічними спорудами, є ефективним та відповідає правовим позиціям Верховного Суду. Прокурор зауважує, що якщо зареєстроване право власності або інше речове право на певний об`єкт фактично не існує і нікому не належить, то належним способом захисту є вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом. 
Крім того, посилаючись на п.24 Перехідних положень ЗК України, та враховуючи, що спірні ставки розміщені на земельних ділянках власником яких є територіальна громада, то відповідно і водні об`єкти належать до комунальної власності, а тому прокурор вважає необґрунтованими доводи апелянта про необхідність залучення в якості відповідача Дубенську РДА. 
У судове засідання, що відбулося 26.08.2025 року, позивачі не забезпечили явку повноважних представників, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення судового засідання. 
Згідно з ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи приписи ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності позивачів.
Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Згідно рішення Берегівської сільської ради Дубенського району від 15.11.1995 №3, Рівненській державній рибоводно-меліоративній станції видано Державний акт на право постійного користування землею серія РВ № 00066 загальною площею 498,4 га (на даний час територія Смизької селищної ради) (т.1, а.с.54-60).  
Крім того, на підставі рішення Птицької сільської ради Дубенського району від 23.11.1995 №15 зазначеному підприємству видано Державний акт на право постійного користування землею серія РВ 00067 загальною площею 100,7 га (на даний час територія Тараканівської селищної ради) (т.1, а.с.61-65).  
Наказом Фонду державного майна України №531 від 22.08.1997 року затверджено акт оцінки цілісного майнового комплексу Рівненської рибоводно-меліоративної станції, визначивши вартість цілісного комплексу у сумі 1 709 623 грн (т.1, а.с.30-33).  
Відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області №191 від 09.03.1998 на базі Рівненської державної рибоводно-меліоративної станції було створено ВАТ "Рівненська РМС" (т.1, а.с.26). 
Відповідно до п.1.1., 2.3 статуту ВАТ "Рівненська РМС", останнє створено шляхом перетворення Рівненської державної рибоводно-меліоративної станції у ВАТ "Рівненська РМС", яке є правонаступником прав і обов`язків колишнього державного підприємства (т.1, а.с.35-52).   
У подальшому, після приватизації державного підприємства, з метою розширення ставкового господарства, ведення товарного сільськогосподарського виробництва та ведення лісового господарства, ВАТ "Рівненська РМС" звернулося до Рівненської обласної ради з заявою про надання в постійне користування ще 450 га землі, крім вищевказаної площі 599,1 га (498.4 га + 100,7 га), якою воно користувалося з 1998 року.
Рішенням Рівненської обласної ради від 01.03.2001 за №241 "Про вилучення та надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб, попереднє погодження місць розташування земельних ділянок та передачі лісів колишніх колективних сільськогосподарських підприємств новоствореним формуванням" із земель окремих землекористувачів Дубенського району було вилучено 450 га земель (426,4 га на території Берегівської і 23,6 га та території Птицької сільських рад), та відповідно надано їх в постійне користування ВАТ "Рівненська РМС" для розширення ставкового господарства, ведення товарного сільськогосподарського виробництва та ведення лісового господарства (т.1, а.с.73). Відомості про збільшення площі земель, які перебувають в постійному користуванні ВАТ "Рівненська РМС" були внесенні до державних актів серії РВ 00066, 00067.
Таким чином, в постійному користуванні ВАТ "Рівненська РМС" знаходились землі 1049,1 га, з них: 599,1 га, які перейшли до акціонерного товариства в порядку правонаступництва, і 450 га, виділених рішенням Рівненської обласної ради від 01.03.2003 №241.
Наказом Фонду державного майна України від 27.03.2003 року №112 підтверджено право власності на нерухоме майно, яке приватизоване у складі цілісного майнового комплексу ВАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція", та перехід до ВАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" права користування ставками, що знаходяться на території с. Берег, Дубенського району (т.1, а.с.53). 
Після завершення процедури перетворення ВАТ "Рівненська РМС" звернулось до суду із позовом про визнання права постійного користування на вищевказані землі, який був задоволений в повному обсязі рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.12.2005 у справі №15/342, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2006 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.12.2006 року (т.1, а.с.19-25, 74-79).   
На підставі вищевказаного рішення суду ВАТ "Рівненська РМС" видано державні акти на право постійного користування землею, в тому числі від 07.03.2007 серії ЯЯ № 273310 для ведення рибного господарства на території Шепетинської сільської ради на загальну площу 296,7 га (5621689500:14:025:0005), що є спірною у даній справі (т.1, а.с.82-85).   
У подальшому ВАТ "Рівненська РМС" було реорганізовано в ПрАТ "Рівненська РМС". 
12.03.2011 між Дубенською РДА (орендодавець) та ПрАТ "Рівненська РМС" (орендар) укладено договір оренди водного об`єкту для риборозведення на території Берегівської, Шепетинської та Птицької сільських рад Дубенського району Рівненської області (т.1, а.с.86-88), за умовами якого в оренду орендарю надано водний об`єкт, який складається із земельної ділянки загальною площею 628,9 га, яка перебуває у ПрАТ "Рівненська РМС" в постійному користуванні, в тому числі водного дзеркала загальною площею 336 га.
Відповідно до витягів про державну реєстрації прав, на праві приватної власності ПрАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" перебуває комплекс будівель та гідротехнічних споруд  за адресою с.Підлужжя, вул.Львівська, буд.188А (складається з будинку рибалки, загальною площею 38.5 кв.м., та відповідних гідротехнічних споруд; т.1, а.с.145 зворот, 146);  комплекс будівель та гідротехнічних споруд за адресою вул. Радянська 3, с. Берег (складається з адміністративного будинку №2 та №1, складу №2, заправки, конюшні, свинарника, складу №1, майстерні, будинку мисливця, будинку охоронця та відповідних гідротехнічних споруд згідно переліку (т.1, а.с.147); комплекс будівель та гідротехнічних споруд за адресою вул. Молодіжна, 40, с. Шепетин (складається з будинку охорони та відповідних гідротехнічних споруд згідно переліку; т.1, а.с.148 зворот).
Прокурор вказує, що ВАТ "Рівненська РМС", яке у подальшому реорганізоване в ПрАТ "Рівненська РМС", не передавались у власність гідротехнічні споруди при приватизації державного підприємства та останнє не набуло у приватну власність вищезазначені гідротехнічні споруди, а тому державна реєстрація речових прав на гідротехнічні споруди є неправомірною. 
Окрім того, вважає, що ПрАТ "Рівненська РМС" без достатніх правових підстав використовує земельну ділянку водного фонду для ведення рибного господарства на території Шепетинської сільської ради (наразі Смизька селищна рада) на загальну площу 296,7 га з кадастровим номером 5621689500:14:025:0005, з розташованим на ній водним об`єктом та гідроспорудами, оскільки рішення уповноважених органів щодо передачі зазначених земель в постійне користування Рівненській державній рибоводно-меліоративній станції не приймалось, державний акт на право постійного користування землею державному підприємству не видавався, а отже такі землі не можуть використовуватись ПрАТ "Рівненська РМС" в порядку правонаступництва.  
Враховуючи викладене, прокурор звернувся з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Смизької селищної ради та Тараканівської сільської ради. 
Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Статтею 80 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) передбачено, що суб`єктами права власності на землю, зокрема, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, – на землі комунальної власності.
Відповідно ч.1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.  В комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Статтями 10, 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно з ч.5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Відповідно до п. 24 Перехідних положень ЗК України, з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021), землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук).
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності, на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що уповноваженими державою органами у спірних правовідносинах є Тараканівська та Смизька об`єднані територіальні громад як власники і розпорядники земель водного фонду із врахуванням п.24 розділу Перехідних положень ЗК України. 
Таким чином, судова колегія, приймаючи до уваги листи Дубенської окружної прокуратури від 04.10.2024 (т.1, а.с.95-97, 98-100) до Тараканівської сільської ради та Смизької селищної ради, надіслані у зв`язку із виявленими порушеннями з метою вжиття належних заходів реагування, а також лист-повідомлення від 25.12.2024 (т.1, а.с.107) до вказаних органів про намір звернутися до суду з позовом в інтересах держави, вважає вірним висновок суду першої інстанції про дотримання прокурором вимог ст.53 ГПК України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру" для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави, оскільки позивачі належним чином не здійснили захист порушених інтересів держави в спірних правовідносинах, у зв`язку з чим у прокурора були обґрунтовані правові підстави для звернення з даним позовом до суду.
Крім того, враховуючи обізнаність Тараканівської сільської ради та Смизької селищної ради про необхідність захисту інтересів держави, наявність відповідних повноважень для їх захисту шляхом самостійного звернення з відповідним позовом до суду, а також приймаючи до уваги невжиття позивачами заходів претензійно-позовного характеру, відсутність будь-яких посилань на вчинення дій для усунення виявлених порушень в майбутньому згідно листів вказаних органів від 20.11.2024 (т.1, а.с.105), 22.11.2024 (т.1, а.с.104), апеляційний суд вважає, що відповідні органи фактично усунулися від реалізації повноважень по захисту порушень інтересів держави, що свідчить про їх бездіяльність. З огляду на що такий позов пред`являється прокурором в інтересах держави Тараканівської сільської ради та Смизької селищної ради.
Колегія суддів враховує, що якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва, передбачені абз.1 ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру". У цьому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про свідоме нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави таким органом.
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №927/172/21, від 28.06.2022 у справі №916/1283/20, від 13.09.2022 у справі №910/14844/21.
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтями 13, 19 Конституції України встановлено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.324 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зазначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
За положеннями ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном
Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст.328 ЦК України).
Відповідно до ст.92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно рішення Берегівської сільської ради Дубенського району від 15.11.1995 №3 та рішення Птицької сільської ради Дубенського району від 23.11.1995 №15 Рівненській державній рибоводно-меліоративній станції видано Державні акти на право постійного користування землею серія РВ №00066 загальною площею 498,4 га та серія РВ 00067 загальною площею 100,7 га відповідно. 
Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області №191 від 09.03.1998 на базі Рівненської державної рибоводно-меліоративної станції було створено ВАТ "Рівненська РМС" (т.1, а.с.26). 
Відповідно до п.1.1., 2.3 статуту ВАТ "Рівненська РМС", останнє створено шляхом перетворення Рівненської державної рибоводно-меліоративної станції у ВАТ "Рівненська РМС", яке є правонаступником прав і обов`язків колишнього державного підприємства (т.1, а.с.35-52).   
Рішенням Рівненської обласної ради від 01.03.2001 за № 241 "Про вилучення та надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб, попереднє погодження місць розташування земельних ділянок та передачі лісів колишніх колективних сільськогосподарських підприємств новоствореним формуванням" із земель окремих землекористувачів Дубенського району було вилучено 450 га земель (426,4 га на території Берегівської і 23,6 га та території Птицької сільських рад), та відповідно надано їх в постійне користування ВАТ "Рівненська РМС" для розширення ставкового господарства, ведення товарного сільськогосподарського виробництва та ведення лісового господарства (т.1, а.с.73). Відомості про збільшення площі земель, які перебувають в постійному користуванні ВАТ "Рівненська РМС" були внесенні до державних актів серії РВ 00066, 00067.
Наказом Фонду державного майна України від 27.03.2003 року №112 підтверджено право власності на нерухоме майно, яке приватизоване у складі цілісного майнового комплексу ВАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція", та перехід до ВАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" права користування ставками, що знаходяться на території с. Берег, Дубенського району (т.1, а.с.53). 
Прокурор, звертаючись з даним позовом до суду, вказує на неправомірність використання ПрАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" земельної ділянки водного фонду з к.н.5621689500:14:025:0005, площею 296,7 га.
Оцінюючи вказані доводи прокурора, колегія суддів враховує, що наявність права постійного користування земельною ділянкою у відповідача встановлено рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.12.2005 у справі №15/342  за позовом ВАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" до Дубенської РДА про визнання права постійного користування землею, яке залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2006 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.12.2006 року (т.1, а.с.19-25, 74-79).   
Господарський суд встановив факт правонаступництва ВАТ "Рівненська РМС" прав та обов`язків підприємства Рівненська державна рибоводно-меліоративна станція та вказав, що товариство цілком правомірно та на законних підставах продовжує користуватись ставковим господарством свого попередника, в тому числі і земельними ділянками площею відповідно 498,4 га та 100 га, на яких воно розташовано. 
Таким чином, при розгляді справи суд дійшов висновку, що в постійному користуванні ВАТ "Рівненська РМС" знаходяться землі 1049,1 га, з них 599,1 га, які перейшли до акціонерного товариства в порядку правонаступництва, і 450 га, виділених рішенням Рівненської обласної ради від 01.03.2003 року №241, з яких на території Берегівської сільської ради розташовано 628,1 га, на території Птицької – 124,3 га і на території Шепетинської – 296,7 га. 
За наявності визначених ст.75 ГПК України підстав учасники процесу можуть бути звільнені від доказування, зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, яке набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (подібний висновок міститься у п. 4.26 постанови Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №902/201/19).
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц).
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (позиція з постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17).
При цьому правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення "колізії" судових рішень (позиція з постанови Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 442/3663/20).
Отже, виходячи з вищевикладеного, враховуючи принцип обов`язковості судових рішень згідно ст.129-1 Конституції України, а також принцип правової певності як основний елемент верховенства права, рішення Господарського суду Рівненської області від 20.12.2005 у справі №15/342, яке залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2006 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.12.2006 року, та відповідно набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів та має преюдиційне значення саме для відповідача при розгляді цієї справи, а встановлені при його ухваленні обставини, зокрема, обставини щодо правонаступництва ВАТ "Рівненська РМС" прав та обов`язків підприємства Рівненська державна рибоводно-меліоративна станція, а також наявності у відповідача права постійного користування земельними ділянками, в тому числі і земельною ділянкою з к.н.5621689500:14:025:0005, площею 296,7 га, яка є спірною у даній справі, повторного доказування у даній справі не потребують в силу ч.4 ст.75 ГПК України.
Натомість, прокурор вказує, що рішення у справі №15/342 не підлягає застосуванню як преюдиційне у даній справі, оскільки Господарський суд Рівненської області приймаючи рішення від 20.12.2005 у справі №15/342 не досліджував законності набуття права постійного користування та законності використання Рівненською державною рибоводно-меліоративною станцією землями водного фонду на території Шепетинської сільської ради. 
Також прокурор зауважує, що преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти). Однак, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.
Оцінюючи наведені доводи прокурора, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне. 
У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 №16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.
Із рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Україна-Тюмень" проти України").
У справі "Желтяков проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (аналогічна позиція викладена у рішеннях "Брумареску проти Румунії", "Рябих проти росії").
Інший елемент змісту принципу верховенства права ЄСПЛ розглянув у справі "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19.02.2009 року: принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою — домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок не може бути підставою для нового розгляду справи.
У рішенні №7-р/2020 від 11.06.2020 Конституційний Суд України констатував, що остаточне судове рішення не може бути переглянуто, крім встановлених процесуальними законами випадків його перегляду відповідним судом, що виключає можливість оцінювати таке рішення слідчим, прокурором при вчиненні ними дій, які мають наслідком притягнення судді до кримінальної відповідальності.
У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17.11.2010 №CM/Rec (2010) 12 зазначено, що "рішення суддів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених у законодавстві"; "за винятком рішень про амністію, помилування або подібних заходів, виконавча влада та законодавча влада не повинні ухвалювати рішення, що скасовують судові рішення" (§ 16, §17 додатка до Рекомендації).
Отже, для перегляду судового рішення в законі встановлюються відповідні процедури судочинства, які передбачають оскарження судового рішення та надання йому юридичної оцінки компетентним судом. Конституція України не наділяє інші органи державної влади повноваженнями щодо перевірки судового рішення в позасудовому порядку та оцінки його як "неправосудного" (рішення Ради суддів України №1 від 22.01.2025 року). 
З огляду на викладене, колегія суддів не надає оцінки обґрунтованості і правильності  рішення Господарського суду Рівненської області від 20.12.2005 у справі №15/342, оскільки рішення суддів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних та касаційних процедур, передбачених чинним процесуальним законодавством. 
Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що вказане рішення залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2006 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.12.2006 року, відтак набрало законної сили, є остаточним та обов`язковим до виконання і не може бути поставлено під сумнів. 
У відповідності до ч.5 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 
Натомість, прокурором жодним чином не спростовано набуття відповідачем права постійного користування землею на території Шепетинської сільської ради загальною площею 296,7 га, що було встановлено рішенням Господарського суду Рівненської області від 20.12.2005 у справі №15/342 та відображено судом у мотивувальній та резолютивній частині судового рішення.
На підставі вищевказаного рішення суду ВАТ "Рівненська РМС", яке в подальшому було реорганізовано у ПрАТ "Рівненська РМС" (відповідач), видано державні акти на право постійного користування землею, в тому числі від 07.03.2007 серії ЯЯ № 273310 для ведення рибного господарства на території Шепетинської сільської ради на загальну площу 296,7 га (5621689500:14:025:0005).   
Таким чином, із врахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав користування відповідачем спірною земельною ділянкою та як наслідок про відмову у задоволенні позовних вимог в частині усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду, шляхом зобов`язання ПрАТ "Рівненська РМС" повернути територіальній громаді в особі Смизької селищної ради земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером 5621689500:14:025:0005. 
Щодо позовної вимоги про усунення перешкод власнику шляхом визнання недійсним договору оренди водного об`єкту від 12.03.2011 в частині надання в користування водного об`єкту на території Шепетинської сільської ради, апеляційний суд враховує таке. 
Згідно із вимогами п.п.1, 4, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачено, що в разі якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
12.03.2011 між Дубенською РДА (орендодавець) та ПрАТ "Рівненська РМС" (орендар) укладено договір оренди водного об`єкту для риборозведення на території Берегівської, Шепетинської та Птицької сільських рад Дубенського району Рівненської області (т.1, а.с.86-88), за умовами якого в оренду орендарю надано водний об`єкт, який складається із земельної ділянки загальною площею 628,9 га, яка перебуває у ПрАТ "Рівненська РМС" в постійному користуванні, в тому числі водного дзеркала загальною площею 336 га.
Відповідно до ч.1 ст.58 ЗК України, яка кореспондується з ст.4 Водного кодексу України (далі – ВК України), до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в)     гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами     та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.
Згідно ст.183 ЦК України речі є подільні та неподільні. Подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Апеляційний суд враховує, що водний об`єкт не може бути відокремлений від земельної ділянки та бути самостійним (окремо від земельної ділянки, на якій він розташований) об`єктом прав та обов`язків, а право розпоряджатись водним об`єктом належить власнику земельної ділянки, на якій розташований цей водний об`єкт (постанова Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 903/906/16).
Враховуючи встановлення факту правомірності використання відповідачем спірної земельної ділянки на праві постійного користування згідно державного акта від 07.03.2007 серії ЯЯ №273310, приймаючи до уваги правову природу неподільності земельної ділянки та водного об`єкта, а також погодження сторонами всіх істотних умов договору оренди, передбачених ст.15 Закону України "Про оренду землі", колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод власнику шляхом визнання договору недійсним. 
Водночас, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо незалучення Дубенської РДА як орендодавця згідно договору в якості відповідача, оскільки уповноваженими державою органами у спірних правовідносинах на даний час є Тараканівська та Смизька об`єднані територіальні громад як власники і розпорядники земель водного фонду із врахуванням п.24 розділу Перехідних положень ЗК України, які залучені до справи в якості позивачів. 
При цьому, внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними (п.24 розділу Перехідних положень ЗК України). 
Окрім того, щодо обраного позивачем способу захисту в частині усунення перешкод власнику шляхом визнання договору недійсним, апеляційний суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №922/3166/20, зауважила, що негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності. Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення.
Однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин. Натомість якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів (постанова Великої Палати Верховного Суду у від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 ). 
У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №910/248/20 зазначено про недопустимість ототожнення негаторного позову про усунення перешкод в користуванні майном із позовом про визнання недійсними договорів з підстав порушення при їх укладенні норм чинного законодавства, оскільки позов про визнання правочину недійсним є самостійним способом судового захисту, передбаченим п.2 ч.2 ст.16 ЦК України.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (п.6.21), від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 (п. 6.56), від 06.07.2022 у справі №914/2618/16 (п28)).
Таким чином, оскільки між сторонами цього спору існують договірні відносини, а сам договір є оспорюваним, позовна вимога про усунення перешкод шляхом визнання недійсним договору не може вважатись негаторною, що свідчить про обрання прокурором неналежного та неефективного способу захисту порушеного права та як наслідок наявність підстав для відмови у позові у вказаній частині. 
З огляду на викладене, позовна вимога про усунення перешкод власнику шляхом зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді в особі Смизької селищної ради водний об`єкт, що знаходиться на земельній ділянці водного фонду з кадастровим номером 5621689500:14:025:0005, яка є похідною вимогою від основної (визнання недійсним договору), також не підлягає до задоволення.
Щодо позовної вимоги про припинення права володіння ПАТ "Рівненська РМС" гідротехнічними спорудами апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне. 
Статтею 59 ЗК України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Разом з тим, згідно з п. "ґ" ч.4 ст.83,  п. "д" ч.4 ст.84  ЗК України передача земель водного фонду у приватну власність заборонена, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ст.186 ЦК України     річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст.190 ЦК України).
За змістом ст.186, 190, 316 ЦК України   право власності особи виникає на окрему, самостійну річ. Отже, розглядаючи відповідні спори, суди мають враховувати, що приналежність головної речі не може бути окремим об`єктом права власності, а лише слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (постанова Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №910/8903/16).
Відповідно до ч.4 ст.5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі.
У постанові від 24.01.2024 у справі №401/2975/20 Верховний Суд дійшов висновку, що приналежність до головної речі самостійно не реєструється, як окремий об`єкт нерухомого майна. У такому випадку державному реєстратору необхідно відмовити у державній реєстрації права власності на об`єкт, який є приналежністю головної речі.
Відповідно до додатку А до ДБН В.2.4-3:2010 "Гідротехнічні, енергетичні та меліоративні системи і споруди, підземні гірничі виробки. Гідротехнічні споруди. Основні положення", гідротехнічні споруди - це споруди, що підпадають під вплив водного середовища, призначені для використання і охорони водних ресурсів, а також для захисту від шкідливого впливу вод.
Згідно зі ст.1 Закону України "Про аквакультуру" гідротехнічні споруди для цілей аквакультури - об`єкти нерухомого майна державної або комунальної власності або власник яких невідомий чи його неможливо встановити на підставі даних, документів та/або інформації з відповідних державних реєстрів (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірно-осушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод та розташовані на водних об`єктах, наданих у користування на умовах оренди для цілей аквакультури.
Гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми - об`єкти нерухомого майна державної власності (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірно-осушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод.
Пунктом 1.9.18 Методики обстеження та паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відходів та хвостів, затв. Наказом Державного комітету України у справа містобудування і архітектури №252 від 19.12.1995, встановлено, що гідротехнічні споруди - це споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливом вод: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи; водоскиди, водовипуски, споруди водовідведення: тунелі, канали, труби, лотки; регуляційні споруди, накопичувачі промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд.
Аналіз вказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що незалежно від цільового призначення гідротехнічна споруда - це інженерна споруда, що виконує допоміжну функцію у здійсненні певних водогосподарських заходів як щодо використання водних ресурсів, так і для захисту від шкідливої дії води. Гідроспоруда забезпечує функціонування водного об`єкта та не може існувати окремо від нього. Використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою аніж обслуговування водного об`єкта є неможливим, тобто вона є приналежністю до водного об`єкта та слідує за головною річчю із врахуваннямст.186 ЦК України.
Аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 911/30/22 (п.42), від 24.09.2024 у справі №902/1123/23 (п.5.3.).
Враховуючи викладене, а також правовий статус гідротехнічної споруди як приналежності водного об`єкту, власником гідротехнічної споруди може виступати лише особа, яка є власником земельної ділянки, на якій розташований водний об`єкт з гідротехнічною спорудою (постанова Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №125/1227/22).
З огляду на викладене, враховуючи ч.4 ст.5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно якої не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, колегія суддів дійшла висновку, що право власності на гідротехнічну споруду не може бути зареєстроване ні за ким, оскільки гідротехнічна споруда як окремий об`єкт права власності насправді не існує.
Водночас, апеляційний суд зауважує, що оскільки гідротехнічні споруди нерозривно пов`язані з водним об`єктом, не можуть бути відокремлені від нього без втрати цільового призначення, а земельна ділянка водного фонду, на якій розміщені спірні об`єкти та водний об`єкт, не може перебувати у приватній власності у відповідності до п. "ґ" ч.4 ст.83, п. "д" ч.4 ст.84 ЗК України, а тому гідроспоруди відповідно також не можуть перебувати у приватній власності юридичних/фізичних осіб.
Окрім того, положеннями ч.2 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції чинній станом на дату приватизації державного підприємства), приватизації не підлягають об`єкти, що  мають загальнодержавне значення, зокрема, водосховища і водогосподарські канали комплексного призначення, гідротехнічні захисні споруди, об`єкти інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем.
У наказі Фонду державного майна України №112 від 27.03.2003 та переліку майна, яке перейшло нерухомого майна, що передається у власність ВАТ "Рівненська РМС" (додаток до наказу), відсутні спірні гідроспоруди, що додатково свідчить про не набуття права власності відповідачем на спірні гідроспоруди. 
Разом з тим, відповідно до витягів про державну реєстрації прав, на праві приватної власності ПАТ "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" перебуває комплекс будівель та гідротехнічних споруд  за адресою с.Підлужжя, вул.Львівська, буд.188А; комплекс будівель та гідротехнічних споруд за адресою вул. Радянська 3, с. Берег; комплекс будівель та гідротехнічних споруд за адресою вул. Молодіжна, 40, с. Шепетин.
Прокурор, звертаючись з даним позовом до суду, просить припинити право володіння ПАТ "Рівненська РМС" на вказані гідротехнічні споруди. 
Як було вище зазначено,  гідротехнічна споруда є  приналежністю до водного об`єкта та слідує за головною річчю із врахуваннямст.186 ЦК України. 
Отже, гідроспоруда не є самостійним об`єктом цивільних прав і захист права володіння власника можливий лише в контексті захисту такого ж права на головну річ, якою в даному випадку є водний об`єкт. 
Судом встановлено правомірність володіння відповідачем спірною земельною ділянкою (к.н.5621689500:14:025:0005, загальною площею 296,7 га) та розташованим на ній спірним водним об`єктом на території Шепетинської сільської ради , натомість правомірність володіння іншими земельними ділянками і водними об`єктами, на яких розташовані інші спірні гідроспоруди (за адресами: с.Підлужжя, вул.Львівська, буд.188А; с.Берег, вул. Радянська 3, с. Берег) не є предметом даного спору. 
Отже, з огляду на наявність правомірно набутого відповідачем права оренди водним об`єктом, яке включає в себе як речове право і право володіння, і право користування річчю згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, суд не вбачає підстав для задоволення такої позовної вимоги як припинення права володіння гідротехнічними спорудами. 
Окрім того, позивачі не були позбавлені права звернутися з позовом про захист права власності шляхом скасування державної реєстрації права на гідроспоруди. 
Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд зауважує, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Дана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц.
Водночас, із врахуванням висновків апеляційного суду, що позов в частині визнання недійсним договору не є негаторним, оскільки між сторонами цього спору наявні договірні відносини, такий договір є оспорюваним, що зумовлює можливість застосування позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).
Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Відтак, враховуючи, що при розгляді даного спору колегія суддів встановила відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, заява про застосування строків позовної даності задоволенню не підлягає, а вказаний строк до спірних правовідносин не може бути застосований.
Пунктом 2 ч.1 ст.275 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до п.1, 3, 4 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення у даній справі не встановив факт правонаступництва ВАТ "Рівненська РМС" прав та обов`язків підприємства Рівненська державна рибоводно-меліоративна станція, в тому числі в частині права постійного користування земельною ділянкою з к.н.5621689500:14:025:0005, площею 296,7 га, не застосував при розгляді даної справи рішення Господарського суду Рівненської області від 20.12.2005 у справі №15/342 як преюдиційне в порядку ст.75 ГПК України, а також не оцінив належним чином обрані прокурором способи захисту порушених прав у даних спірних правовідносинах, що призвело до помилкового висновку суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення Господарського суду Рівненської області від 29.04.2025 та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Окрім того, із врахуванням приписів ст.129 ГПК України, колегією суддів, з підстав скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги, здійснено перерозподіл судових витрат зі сплати судового збору пропорційно задоволених вимог.
Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд
                       
УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" на рішення Господарського суду Рівненської області від 29.04.2025 у справі №918/1256/24 задоволити. 
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 29.04.2025 у справі №918/1256/24 скасувати та ухвалити нове рішення. 
3. У задоволенні позову відмовити.
4. Стягнути з Рівненської обласної прокуратури (33028,  м.Рівне, вул.16 Липня, 52, код ЄДРПОУ 02910077) на користь Приватного акціонерного товариства "Рівненська рибоводно-меліоративна станція" (35683, Рівненська обл., Дубенський район, с.Берег, вул.Момотюка Дмитра, 1б, код ЄДРПОУ 00703925) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 14534,40 грн.
5. Господарському суду Рівненської області видати судовий наказ.
6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

                                                  Повна постанова складена "29" серпня 2025 р.

Головуючий  суддя                                                                      Мельник О.В. 

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.  

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.