Справа №442/5136/24                                 Головуючий у 1 інстанції:Крамар О.В. 
Провадження №22-ц/811/2633/24                 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
       секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника відповідача ТзОВ «Львівська мануфактура новин» – Харченюка І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Крамара О.В. від 22 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська мануфактура новин» про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

 рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2024 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська мануфактура новин» про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди – відмовлено.
Вказане рішення оскаржила ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Відмовляючи у задоволені позову суд зазначає лише одну, на його думку причину, яка слугувала підставою для відмови у задоволенні позову, це те, що всупереч вимогам законодавця щодо обов`язку доказування у даній категорії справ, в розпорядження суду позивачем не представлено беззаперечних доказів, на підставі, яких би можна було ідентифікувати, що мова йде саме за позивача ( ОСОБА_1 ), адже відповідачкою згадується лише прізвище ОСОБА_4 . Зазначає, що суд не надав оцінки відео, які були долучені до матеріалів позову та не надав мотивів чому даний доказ не було взято до уваги при ухваленні оскаржуваного рішення. Не дослідив у повному обсязі відео та публікації, і як наслідок прийнято незаконне, необґрунтоване рішення. Вважає, що відповідачкою було неодноразово поширено відносно позивача неправдиву та негативну інформацію, яка описана у позовній заяві та зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду, шляхом розміщення відео та допису на своїй особистій інтернет сторінці у Фейсбук та наданні інтерв?ю, яке згодом було опубліковано на YouTube каналі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який належить ТзОВ «Львівська мануфактура новин», тобто вказана неправдива інформація була доведена до відома широкому колу осіб, крім цього, як вбачається із відео, яке розміщено на YouTube каналі останнього було 3 000 переглядів, станом на дату подачі позову до суду. Також інформація, яку неодноразово стверджувала відповідачка, зокрема те, що позивач, нібито вбив свою жінку; нібито завдав їй тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона померла і про це всі знають, та нібито в п`яному угарі вбив свою жінку не відповідає дійсності, жодне слово сказане відповідачкою є неправдивим та таким, що принижує його честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації, як посадовій особі, оскільки, позивач працює на посаді заступника директора з комерційних питань КП «Дрогобичобленерго» ДМР, що підтверджується довідкою за № 27 від 27.05.2024, та формує негативно його морально-етичний портрет в очах членів його сім?ї, та громадськості. У кримінальному провадженні №12019140110002159, за фактом смерті ОСОБА_5 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, позивач, не є стороною кримінального провадження, оскільки перебував у статусі свідка, що підтверджується листом від 17.04.2024 р. за №M-22/09/52 (копія якого додається до матеріалів справи). Стверджує, що інформація, яка поширена щодо нього не є оціночним судженням, а є фактичним твердженням, адже її можна перевірити на предмет відповідності та спростувати, що також підтверджується матеріалами справи, що також не було враховано судом.
В судове засідання позивач та відповідачка не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні інтереси сторін захищали представники.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивача на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, додаткових письмових пояснень відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська мануфактура новин», колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.32 Конституції України, ст.ст. 11, 201, 275, 277, 278, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 10-13, 76, 81, 141, 247, 258-259, 263, 265, 268, 279 ЦПК України, ст.2 ЗУ «Про інформацію», Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справа про захист честі і гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, Постанову Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №753/13197/18, Постанову Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №200/20351/18 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, – виходив з того, що як встановлено судом, для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1)факту поширення недостовірної інформації; 2)недостовірності цієї інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на відеохостингу YouTube каналу «Львівська мануфактура новин» (посилання на сайт: https://www.youtube.com/watch?v=KVQEtXRa6Cs), власником цього YouTube каналу є власник веб - сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 який належить ТзОВ «Львівська мануфактура новин» розміщено відео, на якому ОСОБА_3 надала інтерв?ю, а саме ствердила таку інформацію: цитата з відео: «факт нанесення своїй рідній жінці тілесних ушкоджень, що привело його дружину до смерті, як там кримінальна справа розвивається нам не відомо, але факт мав місце». 05 березня 2024 року, відповідачка опублікувала в соціальній мережі «Фейсбук», на своїй особистій сторінці, відео, на якому ствердила наступний факт: цитата з відео: « ОСОБА_4 після того, як він вбив свою жінку і справу замнули». 23.05.2024 відповідачкою в соціальній мережі «Фейсбук», на своїй особистій сторінці, опубліковано допис, цитата з допису: « ОСОБА_4 , який в п`яному угарі вбив свою жінку». Суд зазначив, що будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»). Що стосується інтерв`ю відповідачки від 11 березня 2024 року розміщеного на відеохостингу YouTube каналу «Львівська мануфактура новин», цитата з відео: «факт нанесення своїй рідній жінці тілесних ушкоджень, що привело його дружину до смерті, як там кримінальна справа розвивається нам не відомо, але факт мав місце», а також публікацій відповідачкою: ІНФОРМАЦІЯ_4 , в соціальній мережі «Фейсбук», цитата з відео: «Мойсеєнко після того, як він вбив свою жінку і справу замнули» та 23.05.2024 відповідачкою, в соціальній мережі «Фейсбук», на своїй особистій сторінці, опубліковано допис, цитата з допису: « ОСОБА_4 , який в п`яному угарі вбив свою жінку». 3 огляду на викладене суд прийшов до переконання, що вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства і Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб?єктивно здатний викликати негативну реакцію особи, стосовно якої вони поширені. 3 таких підстав, суд прийшов до висновку, що всупереч вимогам законодавця щодо обов?язку доказування у даній категорії справ, в розпорядження суду позивачем не було представлено беззаперечних доказів, на підставі, яких би можна було ідентифікувати, що мова йде саме за позивача ( ОСОБА_1 ), адже відповідачкою згадується лише прізвище ОСОБА_4 , з огляду на вказане у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.
Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції – немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також судовій практиці Верховного Суду, що враховується судами при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах. 
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська мануфактура новин» про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, в якому просив:
- визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію поширену інформацію стосовно ОСОБА_1 , громадянкою ОСОБА_3 на своїй особистій сторінці у ОСОБА_6 , шляхом публікування відео від 05 березня 2024 року, де зазначено: цитата «Мойсеєнко після того, як він вбив свою жінку і справу замнули» (час на відео із початком перебігу вищевказаного факту: 05:35);
- визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію поширену інформацію, стосовно, ОСОБА_1 , громадянкою ОСОБА_3 , шляхом надання інтерв?ю та розміщення 11 березня 2024 року цього відео на відеохостингу YouTube каналу «Львівська мануфактура новин», який належить ТзОВ «Львівська мануфактура новин», а саме: цитата «факт нанесення своїй рідній жінці тілесних ушкоджень, що привело його дружину до смерті, як там кримінальна справа розвивається нам не відомо, але факт мав місце» (час на відео із початком перебігу вищевказаного факту: 09:14);
- визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію поширену інформацію стосовно, ОСОБА_1 , громадянкою ОСОБА_3 на своїй особистій сторінці у ОСОБА_6 , шляхом опублікування 23 травня 2024 року допису, а саме де остання зазначає про те, що цитата: «Мойсеєнко, який в п`яному угарі вбив свою жінку»;
- зобов?язати ОСОБА_3 видалити із належної їй інтернет сторінки Фейсбук відео, яке опубліковане 05 березня 2024 року, де зафіксовано про те, що ОСОБА_3 поширює щодо, ОСОБА_1 , недостовірну інформацію, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, а саме зазначає про те, що цитата «Мойсеєнко після того, як він вбив свою жінку і справу замнули» (час на відео із початком перебігу вищевказаного факту: 05:35);
- зобов`язати уповноважену особу ТзОВ «Львівська мануфактура новин» видалити із належного їм YouTube каналу «Львівська мануфактура новин» відео, яке опубліковане 11 березня 2024 року, де зафіксовано про те, що ОСОБА_3 поширює щодо ОСОБА_1 , недостовірну інформацію, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, а саме: цитата «факт нанесення своїй рідній жінці тілесних ушкоджень, що привело його дружину до смерті, як там кримінальна справа розвивається нам не відомо, але факт мав місце» (час на відео із початком перебігу вищевказаного факту: 09:14);
- зобов?язати ОСОБА_3 не пізніше наступного дня від набрання рішенням суду у цій справі законної сили спростувати поширену нею інформацію, шляхом розміщення на своїй особистій сторінці у Фейсбук статті із зазначенням у ній тексту такого змісту: «Поширена мною інформація, щодо ОСОБА_1 у відео від 11.03.2024, 05.03.2024, та у дописі ІНФОРМАЦІЯ_5 , зокрема про те, що «останній завдав тілесних ушкоджень своїй жінці та вбив її», «факт нанесення своїй рідній жінці тілесних ушкоджень, що привело його дружину до смерті, як там кримінальна справа розвивається нам не відомо, але факт мав місце», а також про те, що « ОСОБА_4 , який в пяному угарі вбив свою жінку» - є недостовірною», з одночасним розміщенням резолютивної частини рішення суду;
- зобов?язати ОСОБА_3 видалити із належної їй інтернет сторінки ОСОБА_6 допис, який опубліковано 23 травня 2024 року, де зафіксовано про те, що ОСОБА_3 поширює щодо, ОСОБА_1 , недостовірну інформацію, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, а саме зазначає про те, що цитата «Мойсеєнко, який в п`яному угарі вбив свою жінку»;
- зобов?язати ТзОВ «Львівська мануфактура новин», не пізніше наступного дня від набрання рішенням суду у цій справі законної сили спростувати поширену ними інформацію, шляхом розміщення на відеохостингу YouTube каналу «Львівська мануфактура новин» відео, із зазначенням у ньому тексту такого змісту: «Поширена нами інформація, щодо ОСОБА_1 у відео від 11.03.2024, зокрема про те, що останній завдав тілесних ушкоджень своїй жінці та вбив її» - є недостовірною», з одночасним розміщенням резолютивної частини рішення суду;
- у рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ТзОВ «Львівська мануфактура новин» на користь ОСОБА_1 100 000 грн. (сто тисяч гривень).
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на відеохостингу YouTube каналу «Львівська мануфактура новин» (посилання на сайт: https://www.youtube.com/watch?v=KVQEtXRa6Cs), власником цього YouTube каналу є власник веб - сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 який належить ТзОВ «Львівська мануфактура новин», було розміщено відео, на якому відповідачка надала інтерв?ю, та поширила недостовірну інформацію щодо позивача особисто та членів його сім?ї, а саме ствердила таку інформацію: цитата з відео: «факт нанесення своїй рідній жінці тілесних ушкоджень, що привело його дружину до смерті, як там кримінальна справа розвивається нам не відомо, але факт мав місце», що підтверджується відео яке долучено до матеріалів справи (час на відео, із початком перебігу вищевказаного факту: 08:10). Окрім того, відповідачка опублікувала в соціальній мережі «Фейсбук», на своїй особистій сторінці, відео від 05 березня 2024 року, на якому остання поширила недостовірну інформацію щодо позивача особисто та членів його сім?ї, та ствердила наступний факт: цитата з відео: «Мойсеєнко після того, як він вбив свою жінку і справу замнули», що підтверджується відео яке долучено до матеріалів справи (час на відео, із початком перебігу вищевказаного факту: 05:35). Відповідачкою 23.05.2024 вкотре в соціальній мережі «Фейсбук», на своїй особистій сторінці, було опубліковано допис, в якому зазначала щодо позивача негативну та недостовірну інформацію, яка є фактичним твердженням, та порушує його честь, гідність та ділову репутацію, а саме, цитата з допису: «Мойсеєнко, який в п`яному угарі вбив свою жінку». Вказаними такими регулярними своїми діями відповідачка порушила честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки, інформація, яка була нею сказана та опублікована в засобах масової інформації, не відповідає дійсності, стосується його честі, гідності та ділової репутації, формує негативно його морально-етичний портрет в очах членів його сім?ї та громадськості, а як наслідок підлягає спростуванню. У зв`язку із наведеним, просив позов задовольнити в повному обсязі.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У статті 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».
Так, фактичне твердження – це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт – це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Судження – це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Також, суд вважає, що у даному випадку слід застосувати підхід, який мав місце у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України (заява №61561/08) від 2.06.2016 року, тобто аналіз спірних відеороликів та дописів до певної міри схожий і з практикою аналізу статей журналістів у такій категорії справ. 
Дійсно у дописах та відео на які посилається позивач містяться висловлювання, про які йдеться у позовній заяві.
Так, як вбачається з матеріалів справи, 11 березня 2024 року на відеохостингу YouTube каналу «Львівська мануфактура новин» (посилання на сайт: https://www.youtube.com/watch?v=KVQEtXRa6Cs), власником цього YouTube каналу є власник веб - сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 який належить ТзОВ «ЛЬВІВСЬКАМАНУФАКТУРА НОВИН» розміщено відео, на якому ОСОБА_7 надала інтерв`ю, і серед іншого, зокрема, вказала: «факт нанесення своїй рідній жінці тілесних ушкоджень, що привело його дружину до смерті, як там кримінальна справа розвивається нам не відомо, але факт мав місце».
05 березня 2024 року, ОСОБА_3 , опублікувала в соціальній мережі «Фейсбук», на своїй особистій сторінці, відео, на якому вказала: « ОСОБА_4 після того, як він вбив свою жінку і справу замнули».
23.05.2024 ОСОБА_3 , в соціальній мережі «Фейсбук», на своїй особистій сторінці, опубліковано допис, у якому, зокрема є таке висловлювання: « ОСОБА_4 , який в п`яному угарі вбив свою жінку».
Так, колегія суддів вважає, що матеріалами справи та доводами сторін не спростовано, що інтерв`ю на відеохостингу YouTube каналу, відеоматеріал із коментарем у соцмережі «Фейсбук» та дописи відповідачки де містилися такі окремі висловлювання є цілісними повідомленнями; які розповсюджується на невизначене коло осіб; мають певну тему; такі не є переліком окремих фактів чи суджень (на частину з яких звертає увагу позивач); мають певну мету та форму подання та ні позивач, ані суд не взмозі оцінювати певні, виокремлені із контексту фрази на предмет їх достовірності, відповідності фактам, тощо. 
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1  не доведеноналежними та допустимими доказами факт поширення стосовно нього недостовірної, такої до порушує право на повагу до честі, гідності та ділової репутації інформації  ОСОБА_3 та ТзОВ «Львівська мануфактура новин» чи з їх допомогою.
Натомість аналізуючи дописи, відео-інтерв`ю та відеоматеріал з коментарем відповідачки як цілісні публічні повідомлення, колегія суддів вважає, що такі є виключно оціночними судженнями, а не фактичними твердженнями. 
Такими, що мали за ціль привернути увагу інших осіб на несправедливу, на думку відповідачки, поведінку ряду публічних осіб, певних процесів, які стосуються громадськості, певних явищ та пов`язаних із цими процесами та явищами осіб та певні негативні вислови, в яких, наприклад, позивач міг ідентифікувати свою особу, в даних повідомленнях дійсно мали місце. 
Проте ці вислови, які позивач виокремив у позовній заяві, на думку колегії суддів, покликані були у повідомленнях привернути додаткову увагу, загострити увагу читачів та глядачів до несправедливих подій, поведінки, вчинків, явищ, тощо, на думку відповідачки, однак такі не виходять за межі допустимої критики, якій можуть піддаватися публічні особи в більшій мірі та не є настільки негативними, що навіть при оціночності суджень можуть порушити права позивача, як наприклад у рішення ЄСЛП «Сіреджук проти України» Заява №16901/03 від 21.01.2016 року.
Що стосується інтерв`ю ОСОБА_3 від 11 березня 2024 року розміщеного на відеохостингу YouTube каналу «Львівська мануфактура новин», де мала місце фраза: «факт нанесення своїй рідній жінці тілесних ушкоджень, що привело його дружину до смерті, як там кримінальна справа розвивається нам не відомо, але факт мав місце», а також публікацій ОСОБА_8 : ІНФОРМАЦІЯ_4 , в соціальній мережі «Фейсбук», відео де мав місце вислів: « ОСОБА_4 після того, як він вбив свою жінку і справу замнули» та допис ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , в соціальній мережі «Фейсбук», де вказано: « ОСОБА_4 , який в пяному угарі вбив свою жінку», – то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.
Знову ж, по своїй суті висловлювання у соціальних мережах, що є предметом у даній справі є критичними висловлюваннями відповідачки стосовно ряду осіб та процесів, однак фрази, на які посилається позивач, є вирваними з контексту. Передача ж (відеоінтерв`ю), допис та відео у мережі «Фейсбук», в яких відповідачка висловлювалась, стосувались певної тематики. Там ОСОБА_3 , давала свою оцінку певним подіям, явищам, поведінці певних людей, а відтак такі відео і дописи є схожими до журналістської, «блогерської» діяльності з метою викрити проблемні питання.
Колегія суддів звертає увагу, що вказані відео сюжети і дописи не є дослідженням спеціаліста, експерта певної галузі; такий допис не базується на конкретних фактах, на які відсутні конкретні посилання; у такому не аналізуються певні конкретні факти, які знаходяться в певному джерелі, джерелах; немає аналітичних висновків, тощо.
Такі висловлювання, слід вважати, в завуальованій формі показують публічно позицію відповідачки стосовно певних подій та питань, які на думку відповідачки є проблемними та стосуються громадськості (можуть зачіпати інтереси багатьох людей). Їх не слід вважати недостовірною інформацією, образливими чи такими, що виходять за допустимі межі загальновизнаних норм моралі, а тим більше такими, що порушують немайнові права та законні інтереси позивача.
За таких обставин, з урахуванням вказаних норм права, усталеної практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, оспорювані вислови в цілісних публічних публікаціях, поширених ОСОБА_3 та ТзОВ «Львівська мануфактура новин» є елементами допустимої критики під час висвітлення своєї позиції у певних ситуаціях, а відтак судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позову.
Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, 

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 червня 2025 року.

        Головуючий:                  Я.А. Левик

        Судді:                  Н.П. Крайник 

                                 М.М. Шандра