Номер провадження: 22-ц/813/3980/25 
Справа № 947/37725/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Лозко Ю.П.
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Споживче товариство «Будова-Фінанс», ОСОБА_3 про визнання майнових прав на об`єкт інвестування,

встановив:
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому просила:
визнати за нею 100% частки (паю та цільового внеску) за Договором асоційованого членства в споживчому товаристві №4/14-НП-БФ від 18.05.2020, укладеним між Споживчим товариством «Будова-Фінанс» та ОСОБА_2 , що відповідає вартості в розмірі 50322 дол. США;
визнати за нею 100% частки (паю та цільового внеску) за Договором асоційованого членства в споживчому товаристві №220/М-БФ від 30.09.2020, укладеним між Споживчим товариством «Будова-Фінанс» та ОСОБА_2 , що відповідає її вартості в розмірі 15000 дол. США.
Позов обґрунтовано тим, що під час постійного проживання позивачки у місті Маріуполі, у 2020 році з метою придбання за власні кошти майнові права на об`єкти нерухомого майна у місті Одесі, для подальшого переїзду на постійне місце проживання до міста Одеси, вона доручила своєму рідному брату ОСОБА_2 , який проживав у місті Одесі, придбати для неї майнові права у житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованому у АДРЕСА_1 , для чого під розписки передала йому грошові кошти у необхідному розмірі, з домовленістю про реєстрацію майнових прав на брата з подальшим їх переоформленням на неї. Однак відповідач не вчинив дій щодо укладення з позивачкою договору про відступлення майнових прав, посилаючись на те, що це вже є предметом спору між ним та ОСОБА_3 у справі №947/2273/23 про поділ майна подружжя.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні вказаного вище позову ОСОБА_1 .
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, позивачкою належними та допустимими доказами не спростовано правомірність правочину, за яким придбання майнових прав відбулось на ім`я ОСОБА_2 а також встановлені судом у справі №947/2273/23 обставини того що вказані майнові права були придбані у період шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за спільні кошти подружжя.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись обставини, якими обґрунтовано позов, вважає, що такі залишилися поза увагою суду, при цьому судом неправильно застосовано норми матеріального права і порушено норми процесуального права, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні її позовних вимог, з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, тому просить скасувати рішення суду та задовольнити позов.
У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_3 , вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, яке просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, при цьому зазначає, що спірні майнові права вже були предметом судового розгляду у справі № 947/2273/23, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, 1/2 частину частки (паю та цільового внеску) за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №4/14-НП-БФ від 18.05.2020 року, укладеним між СК «Будова-Фінанс» та ОСОБА_2 , що відповідає її вартості в розмірі 24 546,50 доларів США було визнано за нею.
17 червня 2025 року представник відповідача адвокат - Драгун А.С. звернулась до суду із заявою про відкладення розгляду справи, у якій посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на лікарняному, а вона має приймати участь в іншому судовому процесі по кримінальній справі, в іншому суді, що унеможливлює взяти участь у розгляді справи та надати особисто пояснення за доводами скарги позивачки, просила визнати причини неявки сторони відповідача поважними та відкласти розгляд цієї справи на іншу дату і час.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглядаючи вказану заяву сторони відповідача, колегія суддів зауважує, що ця справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з лютого 2025 року, тобто передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, включаючи позивача та інших учасників справи. 
Участь відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката - Драгун А.С. в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. 
Крім того, з долученого до клопотання про відкладення розгляду справи медичного висновку встановити особу пацієнта неможливо.
До того ж, відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Адвокатом Драгун А.С. не наведено у заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за її відсутності, а також не мотивовано необхідність її безпосередньої явки до суду.
Отже заява представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Драгун А.С. задоволенню не підлягає, і наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам відповідає не у повній мірі, виходячи з такого.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_4 посилалась на придбання за її особисті грошові кошти відповідачем ОСОБА_2 та в подальшому оформлення на себе майнових прав (частки (паю та цільового внеску) за Договором асоційованого членства в споживчому товаристві №4/14-НП-БФ від 18.05.2020 року та №220/М-БФ від 30.09.2020 року. При цьому, вказувала про неможливість досудового вирішення спору, оскільки це є предметом спору, в межах іншої цивільної справи, що перебуває в провадженні Київського районного суду м. Одеси справа № 947/2273/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, предметом якого, зокрема, є майнові права за вказаними вище договорами асоційованого членства.
Проте ОСОБА_5 пред`являє свої вимоги лише до ОСОБА_2 , водночас, попри обізнаність про набуття ОСОБА_2 права власності на спірні майнові права у період перебування у шлюбі із ОСОБА_3 , зазначає останню як третю особу у справі.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц).
Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 5 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.
Верховний Суд зауважує, що права, передбачені ЦПК України щодо третьої особи і відповідача, є різними за своїми значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи.
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Зі змісту наведеної норми убачається, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має перебувати з однією із сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.
Суть інституту третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, полягає в тому, що його застосування слугує процесуальним забезпеченням права регресу, а умова, що за законом третя особа залучається чи вступає у справу на стороні позивача чи відповідача, передбачає, що участь у процесі третьої особи випливає з тих відносин, які пов`язують її з однією із сторін у процесі.
Отже, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Тобто такі особи не є суб`єктами спірних правовідносин, тому суд не вирішує питання про їх права та обов`язки. Судове рішення лише в майбутньому може вплинути на їх права та обов`язки щодо якоїсь із сторін у спорі, зокрема в разі пред`явлення до них регресного позову.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 вказала, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
З огляду на викладене не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також встановлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.
На відміну від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, за теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Співучасть - це обумовлена матеріальним правом множинність осіб на тій чи іншій стороні в цивільному процесі внаслідок наявності загального права або загального обов`язку. Важливою ознакою співучасті є наявність у декількох позивачів чи відповідачів у справі однакових за спрямованістю матеріально-правових вимог чи юридичних обов`язків. Ця ознака дозволяє відрізняти процесуальну співучасть від інших видів участі множинності заінтересованих осіб, зокрема, від участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Таким чином, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.
У постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15 (провадження № 61-16776св20) касаційний суд виснував, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. […] Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.
Подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18), Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 757/31237/18.
Предметом позову у цій справі є, зокрема, матеріально-правова вимога позивачки про визнання за нею права власності на 100% частки (паю та цільового внеску) за Договорами асоційованого членства в споживчому товаристві №4/14-НП-БФ від 18.05.2020 року та №220/М-БФ від 30.09.2020 року, укладеними між Споживчим товариством «Будова-Фінанс» та ОСОБА_2 .
Між тим, як зазначено вище, у провадженні Київського районного суду перебувала цивільна справа №947/2273/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за результатами розгляду якої рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 червня 2024 року в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:
- визнано за ОСОБА_3 , право власності на 1/2 частину частки (паю та цільового внеску) за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №4/14-НП-БФ від 18.05.2020 року, укладеним між Споживчим товариством «Будова-Фінанс» та ОСОБА_2 , що відповідає її вартості в розмірі 24 546,50) доларів США;
- визнано за ОСОБА_3 , право власності на 1/2 частину частки (паю та цільового внеску) за Договором асоційованого членства в споживчому товаристві № 220/М-БФ від 30.09.2020 року, укладеним між Споживчим товариством «Будова-Фінанс» та ОСОБА_2 , що відповідає її вартості в розмірі 4 900 доларів США. 
Отже, хоча позивачка ОСОБА_1 зазначила ОСОБА_3 , як третю особу, водночас, остання має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами.
Клопотань про заміну чи залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивачка не заявляла.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
На вказане суд першої інстанції не звернув належної уваги, і передчасно вважав можливим вирішити спір по суті у визначеному суб`єктному складі.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , однак помилився щодо мотивів такої відмови.
Нормами Цивільного процесуального кодексу України не передбачено вирішення апеляційним судом питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача, тобто зміни складу осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України .
При цьому апеляційний суд не надає правової оцінки іншим доводам апеляційної скарги ОСОБА_4 та обставинам, якими скаржниця обґрунтовує позовні вимоги, оскільки це може мати місце під час розгляду справи із усіма належними відповідачами по справі.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст.367, 374,376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий                                                                        Ю.П. Лозко

Судді:                                                                                О.Ю. Карташов 

       В.В. Кострицький