П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 серпня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/6941/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.                                  Дата і місце ухвалення: 15.05.2025р., м. Одеса    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  -   Ступакової І.Г.
суддів             -    Бітова А.І.
-          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -
          
В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням заяви від 29.03.2025р. про зміну предмету позову, просив суд: 
-          визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 09 березня 2024 року №107 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 »; 
-          визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 15 березня 2024 року №37/Н Од «Про результати службового розслідування за фактом СЗЧ (без зброї) військовослужбовця ОСОБА_1 »;
-          визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 17 березня 2024 року №39-РС в частині обліковування солдата ОСОБА_1 , колишнього стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 , який знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 як такий, що перебуває на тривалому лікуванні, як такого, що самовільно залишив військову частину;
-          зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з урахуванням усіх його складових та додаткової винагороди, передбаченої п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, з 09 березня 2024 року в розмірі, встановленому законодавством;
-          зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити премію за березень 2024 року солдату ОСОБА_1 в розмірі, встановленому законодавством.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у зв`язку з мобілізацією з 24.02.2022р. він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , перебував у полоні, з якого був звільнений в квітні 2023 року. Станом на дату звернення до суду ОСОБА_1 виведений у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 та йому присвоєно статус особи, яка самовільно залишила військову службу. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 15.03.2024р. №37/НОд на солдата ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана» та обмеження в праві на премію за несвоєчасне повернення до розташування військової частини НОМЕР_2 після лікування та проходження ВЛК, порушення порядку повернення військовослужбовця з лікувального закладу, відсутність на службі без поважних причин. Вказаний наказ позивач вважає протиправним, як і наказ від 09.03.2024р.  №107 про призначення службового розслідування, посилаючись на те, що довідка ВЛК від 06.03.2024р. №5477 не містить вказівки про прибуття ОСОБА_1 до розташування військової частини НОМЕР_2 у строк до 08(09).03.2024р., а визначає потребу у звільненні його від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін, необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів. З вказаного слідує, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад дисциплінарного проступку, оскільки він мав бути увільнений від виконання обов`язків військової служби  на період підготовки свідоцтва про хворобу  без безпосереднього звернення до командування військової частини НОМЕР_2 . До того ж, відповідачем не враховано рапорт ОСОБА_1 від 08.03.2024р. про надання йому направлення до реабілітаційного центру на період увільнення від обов`язків військової служби, переданий для направлення військовій частині до ІНФОРМАЦІЯ_1 та отриманий військовою частиною засобами СЕДО. Посилався позивач і на порушення відповідачем порядку проведення службового розслідування та оформлення його результатів. Притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності має наслідки матеріального характеру, що полягають у зменшенні його грошового забезпечення. На підставі п.14 Розділу І Наказу МОУ №260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 15 березня 2024 року №37/Н Од «Про результати службового розслідування за фактом СЗЧ (без зброї) військовослужбовця ОСОБА_1 ».
Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 17 березня 2024 року №39-РС в частині обліковування солдата ОСОБА_1 , колишнього стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 , який знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 як такий, що перебуває на тривалому лікуванні, як такого, що самовільно залишив військову частину.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволення позову військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 15.05.2025р. у відповідній частині з ухваленням по справі нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при прийнятті наказу від 17.03.2024р. №39-РС в частині обліковування солдата ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину, військова частина НОМЕР_1 керувалася п.п.14 п.16 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, враховуючи клопотання командира військової частини НОМЕР_2 від 15.04.2024р. №1557/1649. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється  на підставі п.15 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260. 
За наведених обставин апелянт стверджує, що командування військової частини НОМЕР_1 та НОМЕР_2 діяло відповідно до вимог чинного законодавства. 
ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач зазначає, що підставою позову в даній справі є та обставина, що всупереч визнання ОСОБА_1 непридатним для проходження військової служби, повідомлення про це військову частину НОМЕР_2 як самим військовослужбовцем, так і ВЛК НВМКЦ «ГВКГ», ОСОБА_1 все одно визнаний військовою частиною НОМЕР_2 таким, що самовільно залишив військову частину, наслідком чого стало притягнення його до дисциплінарної відповідальності, позбавлення всіх видів грошового забезпечення, унеможливлення звільнення з військової служби. Прийняття командиром військової частини НОМЕР_1 наказу від 17.03.2024р. №39-РС в частині обліковування солдата ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину, є похідним від незаконного наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 15.03.2024р. №37/Н Од та його обґрунтованість залежить виключно від наявності ознак СЗЧ в діях ОСОБА_1 . При цьому, апеляційна скарга не містить посилань на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при наданні правової оцінки законності наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 15.03.2024р. №37/Н Од. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за мобілізацією з 24.02.2022р. у військовій частині НОМЕР_2 .
У ході захисту територіальної цілісності України від повномасштабної збройної агресії з боку російських окупаційних військ особовий склад військової частини НОМЕР_2 , включаючи позивача, опинився у повному оточенні ворожих сил у м. Маріуполь Донецької області та 16.05.2022р. разом з іншими оборонцями АДРЕСА_1 , які на той час знаходились на території МК « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за наказом командування ОСОБА_1 здався у полон та був звільнений з полону 10.04.2023р.
29.05.2023р. ОСОБА_1 завершив попередню реабілітацію у медичному центрі НГУ «Нові Санжари».
З 31.05.2023р. позивач перебував у відпустці за станом здоров`я, яка завершилась 29.06.2023р.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 01.08.2023р. №213 ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця першого стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 . 
09.03.2024р. начальник групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 звернувся до начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 із рапортом, яким доповів, що солдат ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з довготривалим лікуванням, з 01.02.2024р. перебував у військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» м.Київ та згідно довідки ВЛК повинен був прибути 08.03.2024р. до тимчасового пункту дислокації військової частини НОМЕР_2 . Військовослужбовець не прибув, його місцезнаходження не відоме. Клопотав про призначення службового розслідування за фактом СЗЧ.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 09.03.2024р. №107 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_1 », на підставі рапорту начальника групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_2 , вх. №1994 від 09.03.2024р., з метою уточнення причин і умов не прибуття до тимчасового місця розташування військової частини НОМЕР_2 з військово-медично-клінічного центру «Головний військовий клінічний шпиталь» після проходження ВЛК згідно довідки колишнього стрільця 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 (без особистої зброї), а також встановлення ступеня вини, дії якого стали причиною вчинення правопорушення, призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення позивачем військової частини.
За результатами службового розслідування комісією, утвореною наказом від 09.03.2024р. №107, складено акт службового розслідування №27 від 15.03.2024р., який затверджено командиром військової частини НОМЕР_2 15.03.2024р.
У вказаному акті зазначено, що колишній стрілець 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1  не прибув після проходження ВЛК до тимчасової місця дислокації військової частини НОМЕР_2 . Про наявність будь-яких поважних причин нез`явлення на службу солдат ОСОБА_1 не доповідав. На телефонні дзвінки не відповідав. 
06.03.2024р. Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства оборони України за допомогою системи електронного документообігу (СЄДО) вих. №545/4/1274 від 06.03.2024р. о 16:19 надіслав лист (вх. №1354 від 06.03.2024р.), на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2023 №901 «Про затвердження Порядку здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я державної та комунальної власності, державними установами Національної академії медичних наук, в яких військовослужбовці перебували (перебувають) на лікуванні, військовими частинами і територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки», яким повідомив про те, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_1 , 1994 р.н., на підставі статті 17-г графи П Розкладу хвороб потребує звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін, необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів. 
На даний час військова частина НОМЕР_2 (місце дислокації - АДРЕСА_2 ) виконує бойові завдання в Донецькій області в умовах особливого періоду. Військовослужбовці військової частини НОМЕР_2 перебувають на казарменому становищі.
Відтак, діючи на порушення зазначених обов`язків, солдат ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем, призваним у зв`язку із мобілізацією та проходячи військову службу на посаді стрільця 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , у військовому звані «солдат», діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою назавжди ухилитися від обов`язків військової служби, 09.03.2024р. не повернувся з лікувальної установи (Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства оборони України) після проходження лікування та медичного огляду військово-лікарської комісії, тобто вчинив дезертирство та ухиляється від військової служби не повідомляючи про себе органам військового управління, як про військовослужбовця, який не з`явився на службу до розташування вказаної військової частини, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
Своїми діями солдат ОСОБА_1 порушив вимоги абзаців 2, 3, 5, 7, 11 статті 11, ст.ст.12, 14, 16, 126 Статуту  внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.17 Закону України «Про оборону України». 
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 15.03.2024р. №37/НОд «Про результати службового розслідування за фактом СЗЧ (без зброї) військовослужбовця ОСОБА_1 », за грубе порушення військової дисципліни, що призвело до порушення вимог статей 11, 12, 14, 16, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, керуючись положенням 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на колишнього стрільця 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2  солдата ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом «е» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у вигляді суворої догани, призупинено з 09.03.2024р. по час повернення виплату грошового забезпечення з утриманням щомісячної премії відповідно до його особистого внеску в загальні результати служби додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2024р. №39-РС солдата ОСОБА_1 , колишнього стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 , який знаходиться у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 як такий, що перебуває на тривалому лікуванні, вирішено обліковувати як такого, що самовільно залишив військову частину, на підставі п.п.14 п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008.
Не погоджуючись з правомірністю наказів командира військової частини НОМЕР_2 від 09.03.2024р. №107 та від 15.03.2024р. №37/Н Од,  а також правомірністю наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2024р. №39-РС ОСОБА_1 оскаржив їх в судовому порядку та просив зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на його користь грошове забезпечення з урахуванням усіх його складових та додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, з 09.03.2024р., та премію за березень 2024 року.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , визнав необґрунтованими твердження позивача про те, що він мав бути увільнений від виконання обов`язків військової служби на період підготовки свідоцтва про хворобу без безпосереднього власного звернення до командування в/ч НОМЕР_2 , зазначивши, що довідка  ВЛК  від  06.03.2024р.  №5477  не є висновком (постановою) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я в розумінні п.240 Положення №1153/2008. До того ж суд звернув увагу, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_2 із рапортом про звільнення його від виконання службових обов`язків за станом здоров`я із долученням відповідної довідки від 06.03.2024р. За наведених обставин суд відхилив посилання позивача на те, що при наявності довідки ВЛК від 06.03.2024р. військова частина НОМЕР_2 зобов`язана була звільнити його від виконання службових обов`язків за станом здоров`я, без подання відповідного рапорту.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності здійснено із порушенням процедури проведення службового розслідування, а саме: військовою частиною НОМЕР_2 не ознайомлено позивача з його правами та обов`язками під час проведення службового розслідування; не надано можливості подати пояснення щодо обставин справи; акт службового розслідування не містить доведеність вини військовослужбовця та надання оцінки усім обставинам справи (довідці ВЛК від 06.03.2024р., рапорту ОСОБА_1 про направлення його в реабілітаційний центр від 08.03.2024р.). Зазначене стало підставою для скасування наказів командира військової частини НОМЕР_2 від 15.03.2024р. №37/Н Од та командира військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2024р. №39-РС, як похідного.
Суд не знайшов підстав для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 09.03.2024р. №107 про призначення службового розслідування, зазначивши, що вказаний наказ сам по собі не створює безпосередньо для позивача будь-яких правових наслідків в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності і, відповідно, не є обов`язковим рішенням суб`єкта владних повноважень. Також, суд дійшов висновку про передчасність вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення та премію за березень 2024 року.
На підставі ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає правильність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 , тобто в частині задоволення позову ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у відповідній частині виходячи з наступного.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022р. №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє донині.
Указом Президента України від 24.02.2022р. №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
За приписами частин першої - третьої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
У силу частини четвертої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Законом України від 24.03.1999р. №548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статут), яким визначено загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах. 
Згідно зі статтею 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Статтею 12 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
За змістом статті 14 Статуту внутрішньої служби ЗСУ із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ встановлено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Відповідно до статей 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. 
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Згідно з частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Статтею 83 Дисциплінарного статуту передбачено, що на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Статтями 84, 85 цього ж Статуту установлено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Відповідно статті 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджено наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017р. №608. 
Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.
Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Порядку №608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Відповідно до пункту 3 розділу ІV Порядку №608 військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.
У силу пунктів 1, 6 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Відповідно до пунктів 1, 2 розділу VI Порядку №608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Аналіз викладених правових норм свідчить, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є невиконання (неналежне виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції,  службове розслідування проведено без забезпечення участі ОСОБА_1 у такому розслідуванні та без забезпечення прав позивача, як військовослужбовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, які передбачені пунктом 3 розділу ІV Порядку №608, зокрема: права знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення.
Матеріали службового розслідування не містять і відповідачем не надано доказів ознайомлення позивача із підставами службового розслідування, роз`яснення йому прав та обов`язків під час проведення службового розслідування, подання позивачем письмових пояснень під час службового розслідування або складення акту про відмову від надання пояснень відповідно до пункту 1 розділу ІV Порядку № 608.
В акті службового розслідування №27 від 15.03.2024р. не з`ясовано усіх обставин стосовно дій позивача, зокрема, він не містить доведеність вини військовослужбовця з огляду на наявність довідки ВЛК від 06.03.2024р. №5477, а також рапорту ОСОБА_1 про направлення його в реабілітаційний центр від 08.03.2024р.
За усталеною практикою Верховного Суду, підтриманою, зокрема, у постанові від 29 лютого 2024 року у справі №420/6303/20, певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Верховний Суд наголошує, що у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення .
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
У контексті спірних правовідносин, враховуючи наведені висновки Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що допущені відповідачем процедурні порушення притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є істотними, оскільки позбавлення позивача прав на участь у службовому розслідуванні безпосередньо вплинуло на об`єктивність та всебічність висновків службового розслідування. 
За умови дотримання відповідачем передбаченої законом процедури проведення службового розслідування останній міг встановити причину відсутності ОСОБА_1 на службі, надати оцінку наявній у нього довідці ВЛК від 06.03.2024р. №5477 (в якій зазначено про наявність у позивача захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, на підставі статті 17-г графи ІІ Розкладу хвороб потребує звільнення від виконання службових обов`язків  за станом здоров`я на термін, необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів), врахувати наявність/відсутність медичних показань для направлення його в реабілітаційний центр для відновлення стану здоров`я.
Таким чином, в порушення статті 86 Дисциплінарного статуту, військовою частиною НОМЕР_2 при проведенні службового розслідування не враховано обставини вчинення правопорушення.
Отже, з огляду на істотність допущених відповідачем процедурних порушень притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, які безпосередньо вплинули на прийняте рішення  - наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 15 березня 2024 року №37/Н Од «Про результати службового розслідування за фактом СЗЧ (без зброї) військовослужбовця ОСОБА_1 », та мають наслідком неправомірність такого рішення,  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний наказ є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій -частині  задоволенню.
Варто зазначити, що військова частина НОМЕР_2 правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції від 15.05.2025р. не скористалася, а апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 не містить обґрунтування про не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при здійсненні відповідних висновків.
Апелянт стверджує, що при прийнятті наказу від 17 березня 2024 року №39-РС в частині обліковування солдата ОСОБА_1 як такого, що самовільно залишив військову частину, військова частина НОМЕР_1 діяла на виконання п.п.14 п.116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008.
Колегія суддів зазначає, що оскільки прийняття наказу від 17.03.2024р. №39-РС зумовлено надходженням від військової частини НОМЕР_2 відомостей про прийняття наказу від 15.03.2024р. №37/Н Од, яким встановлено факт самовільного залишення військової частини позивачем та який визнано протиправним в судовому порядку, тому спірний наказ військової частини НОМЕР_1 також підлягає скасуванню як похідний. 
При цьому, колегія суддів не надає правову оцінку посиланням апелянта на правомірність його дій щодо припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, оскільки оскаржуваним рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.05.2025р. такі дії відповідача неправомірними не визнавалися та рішення зобов`язального характеру в цій частині судом не приймалося. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 , а тому підстав для задоволення скарги відповідача колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -          

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

                                                          Повний текст судового рішення виготовлений 04 серпня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук