Постанова
Іменем України
5 серпня 2025 року
м. Київ
Cправа № 521/8084/22
Провадження № 61-6322св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу, 
учасниками якої є:
заявниця - ОСОБА_1 (далі - заявниця), інтереси якої представляє адвокат Гареєв Євген Шамільович (далі - адвокат),
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - скаржник), 
про встановлення факту постійного проживання батька заявниці на території України 
за касаційною скаргою скаржника на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21 лютого 2023 року, яке ухвалив суддя Гуревський В. К., і постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Комлевої О. С.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1.           Заявниця має громадянство Федеративної Республіки Німеччини. Вона хоче отримати дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні. Такі документи мав її батько. До їхнього отримання він тривалий час проживав на території Української РСР. Потім виїхав до РРФСР, отримав громадянство російської федерації, після чого повернувся в Україну на постійне проживання. На думку заявниці, для того, щоб вона теж змогла іммігрувати в Україну, їй потрібно у судовому поряду встановити факт постійного проживання її батька на території України (Української РСР) у 1958 - 1976 роках. Тому звернулася до суду в порядку окремого провадження та просила встановити такий факт. 
2.           Суди обох інстанцій вважали заяву обґрунтованою. Вказали, що заявниця надала належні докази того, що її батько дійсно проживав на території Української РСР в означений період. Скаржник із висновком судів не погодився. Подав касаційну скаргу. Стверджував, що до звернення до суду заявниця мала звернутися до скаржника для отримання дозволу на імміграцію, тобто мала скористатися відповідною позасудовою процедурою.
3.           Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи може суд встановити факт проживання особи на території України (Української РСР) упродовж певного часу, що передував проголошенню незалежності України, за заявою члена сім`ї такої особи, який має намір отримати дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні, але не скористався відповідною позасудовою процедурою в органі міграційної служби. Вирішив, що зверненню до суду з питань імміграції має передувати ініціювання надання відповідного дозволу в органі міграційної служби. З огляду на те, що заявниця не скористалася адміністративною процедурою, судові рішення скасував і відмовив у задоволенні заяви.
(2) Зміст заяви
4.           У червні 2022 року заявниця звернулася до суду із заявою, в якій із урахуванням уточнень просила встановити факт постійного проживання її батька - ОСОБА_2 (далі - батько заявниці), ІНФОРМАЦІЯ_1 - на території України з 1 січня 1958 року до 31 грудня 1976 року. Мотивувала так:
4.1.       Заявниця є громадянкою Німеччини, дівоче прізвище - ОСОБА_1 . Встановлення факту постійного проживання батька на території України їй необхідне для подання заяви про отримання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання на підставі постійного проживання її батька на території України.
4.2.       Батько заявниці постійно проживав в Україні з дитинства. Спершу мешкав у селі, розташованому у Березівському районі Одеської області. Після того переїхав до міста Одеси, де навчався в Одеському медичному училищі з 1 вересня 1971 року до 15 січня 1974 року. На свідоцтві про народження батька заявниці є штамп про реєстрацію місця проживання за адресами: АДРЕСА_1 .
4.3.       Пізніше він виїхав на постійне проживання до РРФСР, де надалі отримав громадянство російської федерації. У 2011 році повернувся до України, де отримав дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання. Він зареєстрував своє місце проживання за адресою:  АДРЕСА_2 .
4.4.       Заявниці відомо, що підставою отримання її батьком дозволу на імміграцію та посвідки був той факт, що він постійно проживав на території України до 1991 року. 
(3) Зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
5.           21 лютого 2023 року Малиновський районний суд міста Одеси ухвалив рішення, згідно з яким заяву задовольнив: встановив факт постійного проживання батька заявниці на території України з 1 січня 1958 року до 31 грудня 1976 року. Мотивував так:
5.1.       Реалізація права на отримання дозволу на імміграцію в Україну залежить від встановлення судом факту постійного проживання особи чи її родичів на території України, який має юридичне значення. 
5.2.       Заявниця належними доказами довела, що її батько проживав на території України у вказаний період.
6.           21 березня 2024 року Одеський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою апеляційну скаргу скаржника залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Навів аналогічні до останнього мотиви.
(4) Провадження у суді касаційної інстанції
7.           25 квітня 2024 року скаржник поштою подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, зокрема, просив скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про відмову у задоволенні заяви.
8.           20 травня 2024 рокуВерховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали.
9.           4 червня 2024 року скаржник усунув недоліки касаційної скарги.
10.        6 вересня 2024 рокуВерховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника, витребування справи із суду першої інстанції та відмову у задоволенні клопотання скаржника про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.
11.        30 липня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
12.        Скаржник мотивував касаційну скаргу так: суди попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях застосували норми права про встановлення факту проживання на території України без урахування висновку щодо застосування цих норм, викладеного у постановах:
(1)              Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, згідно з яким, оскільки заявник не надав доказів того, що він звернувся до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою й іншими документами для встановлення належності до громадянства України, або доказів того, що йому відмовили у встановленні належності до громадянства України, апеляційний суд обґрунтовано виснував про передчасність заяви про встановлення факту проживання на території України;
(2)              Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц, згідно з яким, оскільки заявник не надав доказів ініціювання питання про проведення процедури встановлення особи, а також доказів звернення до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого, на підставі якої орган приймає рішення про відмову у задоволенні або про задоволення такої заяви, то відсутні підстави для встановлення факту встановлення належності до громадянства України; заявник не використав досудове врегулювання згідно з нормативно визначеною процедурою; порядок встановлення належності до громадянства України не можна застосовувати до заявника, який отримав паспорт громадянина України, про що вказав у заяві.
(2) Позиції інших учасників справи
13.        15 березня 2025 року адвокат в інтересах заявниці сформував у системі «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу. Мотивував так:
13.1.    Заявниця не отримала копій касаційної скарги й ухвали про відкриття касаційного провадження. Після того, як 10 березня 2025 року заявниця уклала з адвокатом договір про надання правової допомоги у суді касаційної інстанції й адвокат отримав доступ до матеріалів касаційного провадження в електронному кабінеті, він одразу подав цей відзив.
13.2.    Суди обґрунтовано виснували про задоволення заяви. Заявниця надала необхідні докази на підтвердження того, що її батько проживав на території України в означений період.
13.3.    Рішення суду є тим документом, що підтверджує факт постійного проживання батька на території України. Іншого шляху отримати дозвіл на імміграцію для заявниці не існує.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
14.        Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 6 вересня 2024 рокупостановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника на підставі, визначеній у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
15.        Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
16.        З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційних скарг, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи може суд встановити факт проживання особи на території України (Української РСР) упродовж певного часу, що передував проголошенню незалежності України, за заявою члена сім`ї такої особи, який має намір отримати дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні, але не скористався відповідною позасудовою процедурою в органі міграційної служби?
17.        Заявниця зазначила, що її батько з дитинства протягом 19 років проживав на території Української РСР (є безліч документів, які це підтверджують); згодом він виїхав до РРФСР, а надалі набув там російське громадянство; після того отримав в Україні дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання. Заявниця також бажає отримати дозвіл на імміграцію. Тому просила встановити факт проживання її батька на території України з 1 січня 1958 року до 31 грудня 1976 року.
18.        Суди першої й апеляційної інстанцій задовольнили цю вимогу з наведених заявницею підстав. Скаржник вважав такі судові рішення помилковими. Зазначив, зокрема, що заявниця спершу мала скористатися позасудовою процедурою отримання дозволу на імміграцію в Україну.
19.        Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає доводи скаржника обґрунтованими. Без використання відповідної адміністративної процедури в міграційній службі передчасним є встановлення у судовому порядку факту постійного проживання батька заявниці на території Української РСР у період, який передував проголошенню незалежності України, з метою оформлення дозволу на імміграцію.
20.        Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).
21.        Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
22.        Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).
23.        Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
24.        Крім фактів, які визначені у частині першій статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частини перша та друга статті 315 ЦПК України).
25.        Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції (частина перша статті 4 Закону України «Про імміграцію» у редакції, чинній станом на час звернення заявниці до суду). 
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США (пункт 3 частини другої статті 4 вказаного Закону у відповідній редакції).
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (пункт 3 частини третьої статті 4 зазначеного Закону у відповідній редакції).
26.        Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (пункт 2 частини першої статті 9 Закону України «Про імміграцію»).
Крім зазначених (у частині п`ятій статті 9 вказаного Закону) документів подаються: 
для осіб, зазначених у пункті 3 частини другої статті 4 цього Закону, - копії статуту та/або зареєстрованих договорів (контрактів) про інвестиційну діяльність та довідка банку про надходження іноземної інвестиції в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;
для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України» (пункти 3 і 11 частини сьомої статті 9 того ж Закону у редакції, чинній на час звернення до суду).
27.        Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (частина перша статті 8 Закону України «Про громадянство України»).
28.        На підставі ухвали суду першої інстанції від 5 липня 2022 року скаржник долучив до матеріалів справи копію особової справи батька заявниці як громадянина російської федерації. 
29.        Суди попередніх інстанцій встановили, зокрема, такі факти: дошлюбне прізвище заявниці - ОСОБА_1 , а її батьком був ОСОБА_2 , уродженець РРФСР, який навчався у школі й училищі в Одеській області, де протягом 1958 - 1976 років проживав у селі Мариновому Березівського району та в Одесі; вказаний факт проживання батька заявниці на території Української РСР був підставою для отримання ним як громадянином російської федерації у 2011 році дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні;   ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер.
30.        Заявниця теж хоче отримати такі дозвіл і посвідку, які мав її батько, на підставі пункту 3 частини другої, пункту 3 частини третьої статті 4, пункту 11 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію» та статті 8 Закону України «Про громадянство України».
31.        Колегія суддів не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про задоволення заяви. Задовольняючи вимогу заявниці про встановлення факту постійного проживання її батька з 1 січня 1958 року до 31 грудня 1976 року на території України (Української РСР, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України»), суди не встановили, що заявниця до звернення до суду зверталася до міграційної служби із заявою про надання дозволу на імміграцію разом із необхідними документами й отримала відмову в задоволенні такої заяви. За відсутності доказів використання позасудової процедури отримання дозволу на імміграцію, яка не дозволила досягнути позитивного результату, звернення до суду є передчасним (див. близький за змістом висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17).
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
32.        Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
33.        Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини перша - третя статті 412 ЦПК України).
34.        З огляду на висновки цієї постанови щодо застосування норм права доводи касаційної скарги є обґрунтованими. Тому рішення та постанову судів попередніх інстанцій слід скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання батька заявниці на території України.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
у х в а л и в:
1.           Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.
2.           Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявиОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання її батька на території України.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	 	В. І. Крат	
Судді	 	Д. А. Гудима	
 	 	І. О. Дундар	
 	 	Є. В. Краснощоков	
 	 	П. І. Пархоменко