ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3885/25 Справа № 203/2895/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 19 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,
суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,
при секретарі - Травкіній В.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року у складі судді Католікяна М.О.
у справі за позовом Акціонерного товариства “Українська залізниця” до ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити орендоване приміщення, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року АТ “Українська залізниця” звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 18 грудня 2020 між ОСОБА_2 та АТ “Українська залізниця” було укладено договір оренди, відповідно до умов якого останній прийняв у тимчасове платне користування нежитлове приміщення №63, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зазначає, що рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 07 вересня 2020 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, яким право власності ОСОБА_2 на спірне приміщення було скасоване, а само приміщення – витребуване з незаконного володіння останньої. 
20 вересня 2023 року будучи власником зазначеної нерухомості, АТ “Українська залізниця”звернулося до відповідача із вимогою звільнити орендоване майно. 
Враховуючи, що відповідач продовжує користуватися предметом оренди, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просити суд зобов`язати звільнити приміщення та надати власнику доступ до нього.
Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року позов АТ “Українська залізниця” задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , надавши доступ до нього АТ «Українська залізниця». Вирішено питання розподілу судових витрат
Рішення суду мотивовано наявністю правових підстав для задоволення позову, з підстав обґрунтованості та доведеності позивачем заявленого позову. 
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином обставини, що мають значення для справи. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що власник АТ «Українська залізниця» як орендодавець із письмовим попередженням про наявність у нього заперечень проти продовження строку дії договору оренди, звільнення орендованого приміщення після закінчення строку дії оренди до ОСОБА_1 не зверталося, тобто вказаний строк договору оренди був продовжений згідно з пунктом 7.1 розділу 7 Договору оренди, а відтак висновок суду першої інстанції про виникнення у відповідача обов`язку 19 листопада 2023 року звільнити орендоване приміщення, є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам. Окрім того, вказує, що фактично із даним позовом до суду звернулося не АТ «Українська залізниця», будучи власником приміщення, а філія «Центр оздоровлення та відпочинку», прав якої не порушено ОСОБА_1 , а тому підстав для задоволення позову, немає.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
У відзиві на апеляційну скаргу філія “Центр оздоровлення та відпочинку” АТ "Українська залізниця" просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Судом встановлено, що 07 вересня 2020 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська у справі №203/1740/19 за позовом АТ «Українська залізниця» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шатковська І.Ю., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н.Б. про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору іпотеки, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування записів про право власності та про обтяження було ухвалене рішення про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису №25252760 від 15 березня 2018 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , витребування з її незаконного володіння на користь АТ «Українська залізниця» зазначеного приміщення, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року залишено без змін.
18 грудня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди, згідно з яким останньому строком два роки та одинадцять місяців у платне користування було надано спірне приміщення. Строк оренди починається від дати підписання договору оренди (пункт 7.1 розділу 7).
27 серпня 2021 року право власності АТ «Українська залізниця» на спірне приміщення було поновлене у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
21 вересня 2023 року ОСОБА_1 було вручене письмове попередження про наявність у АТ «Українська залізниця» заперечень проти продовження строку дії договору оренди від 18 грудня 2020 року, звільнення орендованого приміщення після закінчення строку дії оренди.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори й інші правочини.
Згідно з частиною 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
За договором оренди від 18 грудня 2020 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 предмет оренди, про що свідчить зміст договору, отже, вказаний правочин, у розумінні положень статті 759 ЦК України, було укладено.
За правилами, встановленими частиною 1 статті 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами частини 1 статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог – за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред`являються.
Згідно з пунктом 7.1 розділу 7 «Строк дії, зміна та розірвання договору» договору оренди від 18 грудня 2020 року цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє строком два роки та одинадцять місяців. Якщо орендар продовжує володіти та/або користуватися приміщенням після закінчення строку договору, то, за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був ним раніше встановлений.
З огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що після зміни власника орендованого майна на АТ «Українська залізниця» до останнього перейшли не тільки обов`язки, але й права наймодавця, тобто усі права, які набула ОСОБА_4 при укладенні 18 грудня 2020 року договору оренди, в тому числі право заперечувати проти продовження строку дії договору оренди, про що відповідачу було своєчасно вручене письмове попередження, та є підставою для виникнення у останнього обов`язку звільнити вказане приміщення. Оскільки відповідач не звільнив орендоване приміщення, чим порушує права позивача, як власника нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів про наявність достатніх підстав для задоволення позову. 
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Доводи апеляційної скарги про те, що АТ «Українська залізниця» як орендодавець нерухомого мана із письмовими попередженнями про наявність у останнього заперечень проти продовження строку дії договору оренди, звільнення орендованого приміщення після закінчення строку дії оренди до ОСОБА_1 не зверталося, а тому вказаний строк договору оренди був продовжений згідно з умовами договору, зокрема, пунктом 7.1 розділу 7 Договору оренди, отже, підстави для задоволення позову відсутні, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки лист філії «Центр оздоровлення та відпочинку» АТ «Українська залізниця» від 20 вересня 2023 року № ЦОВ-01-05/135 підписаний директором філії «Центр оздоровлення та відпочинку» АТ «Укрзалізниця» Нальотовим І.П. та заступником директора філії з фінансово-економічних питань Астапенком В.В., що мають повноваження згідно з пунктом 3 нотаріальних довіреностей діяти від імені АТ «Українська залізниця» та представляти інтереси АТ «Українська залізниця» у відносинах з фізичними особами, з правом подання та отримання документів, що підтверджує направлення листа саме в інтересах АТ «Українська залізниця», як власника майна.
Аргументи апеляційної скарги про те, що з даним позовом до суду звернулося не АТ «Українська залізниця», як власник нежитлового приміщення, а саме філія «Центр оздоровлення та відпочинку», прав якої не порушено з боку ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, зокрема, позовом до суду та довіреністю, виданою на ім`я Матвєєвої Д.О., яка підписана від імені АТ «Українська залізниця» та надає повноваження діяти від імені та в інтересах АТ «Українська залізниця». 
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні. 
Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 30 липня 2025 року
Повний текст судового рішення складено 04 серпня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна