ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 липня 2025 року
м. Київ                                                                                                                                                                                 
 
справа № 216/6411/21
провадження № 61-7841св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата  В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2023 року в складі судді Ткаченка А. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року в складі колегії суддів: Тимченко О. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсною відмови від спадкування, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ОСОБА_2 є його рідним братом. Їх батькові ОСОБА_5 належав на праві власності будинок за адресою: АДРЕСА_1 , їх матері ОСОБА_6 належав гараж за вказаною адресою, а квартира АДРЕСА_2 належала обом батькам по 1/2 частці кожному.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - їх батько ОСОБА_5 .
Незадовго до смерті матері, у травні 2020 року, він дізнався про наявність письмової відмови, укладеної між батьками та відповідачем ОСОБА_2 , а саме мати відступила відповідачу свою частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , а відповідач повинен був написати відмову від спадкування усього майна після смерті батьків, у тому числі на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується власноруч написаною ним відмовою від 03 липня 2009 року.
Батьки, вважаючи, що відповідач ОСОБА_2 виконав свою частину умови, відступили йому вказану квартиру, але після смерті батьків відповідач теж звернувся до нотаріуса із заявою про отримання спадщини, претендуючи на майно батьків, незважаючи на домовленість. Відповідач ОСОБА_2 написав відмову у довільній формі на папері із зазначенням підпису та дати за 11 років до смерті одного з батьків, що робить такий правочин недійсним. 
На цей час дії відповідача свідчать про те, що відмова, яку він написав, не відповідає його справжнім намірам. Батьки передали відповідачу ОСОБА_2 квартиру вважаючи, що той виконав свою частину їх домовленості, але оскільки відмова, укладена відповідачем, була нікчемною та до неї застосовуються наслідки нікчемного правочину, то спірна квартира, яка продана ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 , була отримана шляхом введення батьків в оману і є частиною спадкового майна. Відтак спірну квартиру належить витребувати із чужого незаконного володіння.
Тому з урахування уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив:
визнати недійсною відмову ОСОБА_2 від спадкування від 03 липня 2009 року;
витребувати квартиру АДРЕСА_2 із чужого незаконного володіння.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2023 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року, в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Суди виходили з того, що відмова від спадщини, укладена у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, є нікчемною в силу вимог закону.
Наслідки нікчемності письмової відмови відповідача ОСОБА_2 на недійсність договорів купівлі-продажу та дарування спірної квартири не впливають.
За таких обставин відсутня підстава для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння. При цьому вимога про визнання письмової відмови від спадщини недійсною не є ефективним способом захисту прав, адже не забезпечує відновлення порушеного права позивача.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У травні 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
ОСОБА_2 написав відмову у довільній формі, на папері, із проставлянням підпису та дати укладення відмови - 03 липня 2009 року, тобто за 11 років до смерті одного з батьків, що робить такий правочин недійсним. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь- якою заінтересованою особою. У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. На цей час дії відповідача ОСОБА_2 свідчать про те, що відмова, яку він написав не відповідає його справжнім намірам;
якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Батьки передали ОСОБА_2 квартиру, вважаючи, що той виконає свою частину їх домовленості. Оскільки відмова укладена ОСОБА_2 була нікчемною, то до неї застосовуються наслідки нікчемного правочину. Отже, продана квартира ОСОБА_2 , яка була отримана шляхом введення батьків в оману, є частиною спадкового майна;
зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). ОСОБА_2 мав можливість та міг знати про недійсність його відмови, а отже в його діях був намір ввести в оману батьків. При цьому його дії свідчать про те, що він не мав жодного наміру відмовлятись від спадкування;
у разі коли вчинено один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, ефективним способом захисту буде саме цей спосіб. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив його іншій особі, потрібно застосовувати віндикацію, тобто позов позивача, який не володіє, до ОСОБА_2 , який незаконно передав у володіння майном, про вилучення цього майна в натурі. Позивач має право витребувати спірне майно, адже воно вибуло з володіння ОСОБА_2 до кінцевого власника ОСОБА_3 , якому він передав майно у володіння, не з волі позивача, як спадкоємця, а шляхом обману. При цьому якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках;
захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально- правових відносин) Таким чином, позов пред`явлено не тільки до ОСОБА_2 , а й до ОСОБА_3 , оскільки для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Наслідки нікчемності письмової відмови ОСОБА_2 (шляхом обману) впливають на недійсність договорів купівлі-продажу та дарування спірної квартири і тому позивач вважав за необхідне використати віндикаційний позов як засіб захисту своїх порушених прав;
суди зробили висновок, що правочини, на підставі яких було відчужено квартиру АДРЕСА_2 , в силу закону не є нікчемними, їх недійсність не оспорюється позивачем. Це твердження є помилковим, оскільки суди не врахували наслідки нікчемності письмової відмови ОСОБА_2 (шляхом обману), які впливають на недійсність договорів купівлі-продажу та дарування спірної квартири;
у суді апеляційної інстанції, що не було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 вказав на ту обставину, що він заперечує факт складання та підписання у 2009 році долученої до позову відмови. Крім того, акцентував увагу суду, що у зазначеній відмові не міститься повних даних особи, яка її склала, відомостей про те, від якого «батьківського майна» відмовляється особа, тощо. За таких обставин суд апеляційної інстанції не забезпечив позивачу можливості заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, що є порушенням процесуального законодавства. Саме проведення такої експертизи надало б додаткові докази при розгляді справи. Отже, суд апеляційної інстанції, не надавши можливість проведення експертизи, не в повному обсязі оцінив докази та за своїм внутрішнім переконанням, яке не ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні у справі доказів, помилково погодився з судом першої інстанції з безпідставним висновком про відсутність підстав для задоволення позову.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 216/6411/21 та витребувано справу із суду першої інстанції.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 30 травня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/29707/15, від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що відповідно до тексту наданої суду копії відмови, написаної 03 липня 2009 року у простій письмовій формі, ОСОБА_2 відмовляється від батьківського майна ОСОБА_5 і ОСОБА_6 після їх смерті, адже йому ( ОСОБА_2 ) в даний момент подарували однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 .
Після смерті батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори від 07 травня 2021 року відмовлено ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті їх матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та їх батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , адже між спадкоємцями виник спір стосовно порядку спадкування.
Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до нотаріуса не зверталися.
У матеріалах спадкової справи, заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , наявний заповіт ОСОБА_6 від 11 травня 1995 року щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_3 , яку вона за життя заповідала ОСОБА_7 .
Відповідно до матеріалів архівної справи щодо житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі договору міни від 31 травня 1997 року, квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . 30 березня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 продали квартиру ОСОБА_8 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, а 08 вересня 2011 року ОСОБА_8 подарував цю квартиру ОСОБА_3 .
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України).
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (частини перша, п`ята, шоста статті 1273 ЦК України). 
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частина перша статті 1272 ЦК України). 
Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду від 09 січня 2019 року в справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з позовом  ОСОБА_1 просив застосувати наслідки нікчемного правочину - відмови відповідача ОСОБА_2 від спадкування, адже продана ним ( ОСОБА_2 ) квартира АДРЕСА_2 була ним отримана шляхом введення батьків в оману, а отже вона є частиною спадкового майна;
суди попередніх інстанцій мотивовано вважали, що відмова ОСОБА_2 від спадщини, складена у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, є нікчемною в силу вимог закону;
встановивши, що наслідки нікчемності письмової відмови ОСОБА_2 на недійсність договорів купівлі-продажу і дарування спірної квартири не впливають, суди зробили правильний висновок про відсутність підстави для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння. При цьому вимога про визнання письмової відмови від спадщини недійсною не є ефективним способом захисту прав, оскільки не забезпечує відновлення порушеного права позивача.
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від спадкування, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.
Колегія суддів відхиляє аргумент позивача про незабезпечення йому можливості клопотати про призначення судової почеркознавчої експертизи.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (статті 367 ЦПК України).
Призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Як свідчить протокол судового засідання суду апеляційної інстанції від 30 квітня 2024 року представник позивача, який брав участь у судовому засіданні, клопотань, в тому числі й про призначення експертизи не заявляв (т.2, а. с. 232 - 235), а обов`язкових підстав для призначення такої експертизи не було.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Оскільки оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                              І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат